hele Objectets Grtindvæsen og Forbindelse med det Hele og os 
komme yI aklrig til at kiende y yi kiend^ ikke engang det 
Objects væsentlige Forhold til os, som er os allernærmest 
stærkest virker paa os, nemlig vort Legems til vor Aand. 
Om den absolute Realitet, hvis Tilværelse vi erkiende^ 
indeholdes i ^ubjectet og Objectet , eller er udenfor samme^ 
eller i hvilket Forhold den staaer i til begge, vide vi ikke| 
vi spore kun dens Virkninger^ og erkiende den som den ab- 
solute Grund til begge. Heri at bestemme noget, var at over- 
skride den menneskelige Fornufts Grændser. 
I Objeoterne have Philosopherne hidindtil paa det noie^ 
ste adskilt og bestenit: Materie og Aand. Denne noie Bestem« 
melse er og har været en Kilde til mange Vildfarelser og For- 
domme i Philosopbien* Man har adskillige physikalske Un- 
der&ogelser at takke, at _ man i denne Sag er bragt paa rigti«- 
gere Tanker. At vi spore Virkninger og Kræfter i Naturen, 
som for os synes at komme fra gnnske heterogene A årsager 
har sin Rigtighed; og dissa tvende heterogene A årsager have 
Philosopherne kaldt Aand og Materie. Men disse ere kun 
Ord, ved hvilke tvende Hovedarter af Kræfter udtrykkes : det 
sande Forhold imellem disse tvende Hovedarter og Grændse- 
skiellen imellem begive kan ingen med Grundigbed bestemme. 
Derfor suspenderer Skeptikeren i Henseende til de Begreber 
og vedtagne Meninger, som maatte grundes paa Philosopher- 
nes usikkre Bestemmelser af disse tvende Udtryk, sin Dom. 
Pen eneste Forskiel , som Skeptikeren finder i disse Udtryk, 
er, at han ved Aand tænker sig hoiere og mindre indskræn- 
kede Kræfter, og ved Materie lavere og mere indskrænkede. 
Af Erfaringer synes det tei]imeli^ sikkeii;, at det som Philoso- 
pherne forstaae under det Udtryk Materie v€l oplcises og for- 
Vid.S'.ls.Skf.nDd,IllUft(. ^ Ff 
