22 2 
andres, men ei tillntetgiores ^ glelder dette om Materien, Kvor- 
meget mere niaa det ikke gielde om de Kræfter, liviike yi 
indbefatte under Navnet Aand. 
Vi kiende ingen anden Aand end den menneskelige. 
Vi spore den ei alene hos os selv, men og hos andre Objec- 
ter som vi finde os lige. Det characteristlske hos denne Aand 
er^ at den, saa ofte den vil^ kan rive sig los fra Objecterne, 
trække sig tilbage i sig selv og være sit Individ bevidst. Ved 
denne Evne hæver Mennesket sig langt over Dyrene, som sy- 
nes at hefte sig fast til de Objecter, til hvilke Drifterne fore 
dem, og ei at have den Evne at skille dervs Individualitet fra 
Objecterne* • - 
Den Evne efter eget Tykke at rive sig los fra Objec- 
terne og være sig bevidst som Jeg eller Individ, er det vi kal- 
de Tænke ; Kilden ^til denne Evne kaldes Fornuft« Denne er 
den hoieste Kraft i den menneskeiige Aand. Den er langt 
ophoiet over den Evne, som vi kalde Forstand, der af den 
Forraad af Ideer og Forestillinger, som Indbildningskraften og 
Hukommelsen frembyde, efter de saakaldte logiske Love af- 
sondrer, skiclner, forbinder og oploser Begreberne. Forstan- 
den er formedelst Logikens Love bunden til faste og uomsto- 
delige Regler og Princlper, efter hvilke den maa virke saa 
Og ikke anderledes. Den gaaer altid ud fra en Sætning, og 
af den formedelst en fast og logisk Consetjvents drager den 
Slutninger og dommer. Fornuften derimod hæver sig over 
cidiver logisk Operation, og undersoger de forste Grujidsæt- 
ningers Basis. I Philosophien , som i enhver enkelt Tiden- 
skab, er Forstandens Dom altid underkastet Fornuftens sidste 
Iiistcints. Denne Forsti^udens Appel til Fornuften burde egent- 
