ikke Vienåe, op e-nåmi mindre kunne Lestemme det reelle For- 
liokl imellem os og de os omgivende Objecter, og disses igieit 
til den absolote Realitet, uden efter ^isse i vor fornnftige Na- 
tur nedlagte og grundede Love, nemlig efter Tid og Rum, 
Aarsag og Virkning, Grund og Folge ^ og da disse Love vel 
ere i vor Natur nodvendige Grundprinciper, men yi ved vor 
Fornuft dog kunne tænke os fornuftige Væsener, hvis Natur 
kan yære af en anden Indretning end vores, og for hvilke foU 
gelig vore Forestillingers og Begrebers Grundregler aldeles ikke 
erø nodvendige I saa kunne vi blot af dette Objecternes betin- 
gede Forhold til os ikke forklare os vor Bestemmelse eller den 
reelle Hensigt med vor Tilværelse. An^iaaende denne PuncE 
maa Pliilosophen ingenlunde være rolig, forend Fornuften har 
givet ham det klareste Lys. 
Vi ere bestandig i eu Strom af Kræfter der virke paa 
os, men paa hvilke vi iglen maae virke. Paavirk; ingen paa 
os skeer med en Nodvendighed. Vi ere for Objecterne, som 
virke paa os, lidende 5 men en lidende Forfatning kan ikke 
være et Væsens Bestem.melse , der i sig selv har det rigeste 
Stof til Virksomhed, nemlig Fornuft og Frihed 5 thi en blot 
lidende Forfatninii herover han: Bru"en af samme. Ved iaicn 
at virke paa Objecterne sættes vi i en acdv Tilstand, i hvil- 
ken Fornuft og Frihed anvendes. Da l\lenriesket i denne ac- 
tive Tilstand forst kan være det, han i Folge sin Natur er, 
saa er en Praxis, grundet i Fornuften o^ veiledet af samme^. 
Menneskets herværende Hovedbestemmelse, og Vide bliver tt 
iiodvendigt Middel til dette Maals Opnaaelse. 
Veien igiennem Livet er »altsaa en Praxis, en idelig 
Gien virkning n\od det som virker paa os. Denne Gienvirk- 
jiing maa ikke nedbryde eller forstyrre, men sætte Mennesket 
