åerunpå seer r, røj .1, eller Ic, å ^ m, maae lian Itin- 
sié sioe : det er ikke iios^en Siavt'Ise. 
S) Den der skal læse maa endelig cg knnne see paa et- 
hvert skrevet Ord, hverrnange Stavelser det 'indelioider j, 
fer at kunne angive den aitikulerede Lyd^ som svarer til 
etliverfc givet polysyllabisk Ord. 
Da den^ der læser, saaledes ved etlivert Ord inaa be» 
mærke ikke ailene dets Bogstaver og Stavelser, men ogsaa 
yide og angive åe enkelte eller sammensatte Lyd^s og Artiku- 
lationer, der svare til de enkelte Stavelser og Ord^ saa fol- 
ger^ at den , der skal læse, ncidvendigviis maa kunne see og 
tale. Han skal fre infore artikulerede Lyde i Overenstemmelse 
med skrevne Ord (d, e. Iiorlige Ords syiiiige Figurer). 
Len Dovstuiume kan \e] læres at foi'staae Skrift; men. 
han kan dog ikke læse den, for lian faaer lært at tale. Skrift 
er for den Dovstumme det sainnie som Hieroglyfer ^ sinesisk 
Skrift o^ Fasigrafie er for det talende .Menneske. Det talende 
Menneske kan vel og forstaae Skrift uden lydelig (hojt) at 
opsige Ordene I men iian forstaaer den dog ikke saaledes som 
den Dovstumme* For denne er de skrevne Ord miaddelbare 
Repræsentantere af Begreber og Forestillinger j for det talende 
JVLennesk^e ere de derimod nærmest og iimlddelbar Repræsen- 
tantere af artikulerede Lydej og de repræsentere kun Begre- 
ber og Forestillinger middelbar formedelst Lydene. Naar det 
talende Menneske forstaaer Skrift uden at læse hnjr, saa læ- 
ser han den alligevel sagte^ d. e. han tænker sig de artikule- 
rede Lyde, som tilkjendegives ved Bogstaverne. Han kan der* 
for ogsaa læse, hvad han slet ikke forstaaer. 
Til at læse er det vel ikke absolut nod vendigt at kun- 
ne hore 5 ikkedestoinindre hruger det hortnd© Menat ike. 
Hh z 
