25f 
Idet jeg lærer mui Disclpe] at kjende Konsf^nanf-ens Fi- 
gur og Lyd eiit-r Virkning paa Vokalerne kan jeg natiiiiigvils 
ikke let nndiiaae at nævne dens Nayn. Ja enhver Konsonant 
o 
hor og have ct Navn, paadetat man kan tale om den .r). 
For imidlertid at hindre, at man ikke skal betjene sig af Kon- 
sonanternes hidtil hafte korte Navne, be de ef o. s, g^iver 
jeg dem heller d^^^^es a-ldste hebraiske eller græske Navne* 
Skulde jeg imidlertid ikke altid kunne erindre at betjene mig 
af disse Nayne, fordi jog fra min Barndom af er vant til at sige 
he, de, o. s» v. , og derved forvilde min Discipel j eller rriia 
Discipel i Forvejen har hort og vil betjene sig af disse korte 
Navne: saa skriver jeg ham igjen de to Konsonanter b og d 
for paa Travlen ved Siden af hinanden, og sporger ham, hvad 
der staaer ? svarer han: der staaer be de: saa siger jeg: Nej! 
og siger, der staaer knn to Konsonanter, som ikke" kunde sige 
nogen Ting, da de ingen lieei Lyd betegne^ men at den ene 
i daglig Tale kaldes be, skjont dens 'rette Navn er Beth (et 
Huus), og den anden , kaldes de, skjont dens egentlige Navn 
er Daletli eller D6i\ Jeg skriver derpaa Stavelserne^ be og de 
yed Siden af hinanden, og lader Barnet sige mig, hvad der 
nn staaer? Nævner det nu hver Stavelse for sig saaledes : be^ 
de, saa siger jeg ham: han skal sige begge Stavelserne nd 
umiddelbar efter ^dnanden , da det er et Oi-d , der bestaaer af 
to Staveiser. Naar han saa siger bede: saa gjor jeg ham , som 
in parenthesi, opmærksom paa, hvad det er at bede £ Ex« 
een om Noget eller bede i en Kro ^ og haaber saa at bringe 
ham ud af siu Yiidfareise. 
x) Vokalerne giver jeg derimod irdei IsTavn. Den Fyd j som de tilkjende* 
give j ksii tjene dem iKtedeufor NaTD, 
