254 
bHve et mærkeligt Exempel paa den Virkning, det linmanisti- 
sInc SlLRlioia linder ii^ur>stige Omstændigheder luaa yttre paa 
enhver stor Aand. liankrig har og antaget de Gamle som 
Mynstre i Poesie og Vehalenhed, inen det har indtil denne 
l^ag ingen Locke, ingen Fope, ingen Swlft ^ ingen Kiiine, 
Gibbon eller Kohertson 5 endeligen har det Ireml^ragt en Mon- 
tesqieu og en Bartbeleiny. Tydskland har og sine store Skri- 
htnteie, paa hvilke Alderdommens Skrivter praktisk have vir- 
ket; blandt disse fortjene Lessijjg, Wieland og Herder xiden 
Tvivl den foiste Plads. Ogsaa vi have tvende Skribentere, 
Il vis Aand véd Oldtidens Skrivter synes at have faaet sin for- 
ste Ka-ring : disse ere Holberg og Tyge-JR-Othe 5 den forste er 
formedelst sin Popularitet almindeligen erkjendt for det han 
yar ; mod den anden har Nationen hidindtil været kold ^ '^'^'d® 
pLOthe forudsatte i sine Skrivter Tænkere, som han selv \ar, 
\ed sin varme Indbildningskraft, Tankernes hoje Sving og sin 
særc"ne Stil stoute han Læsere af det almindeliae Slat'S fra 
sig, og det kan maaskee våre længe inden Kationen erkjcnder 
ham for sin storste og æ^delste Tænker, 
Men siden den gaml<^ Litteratur nu flere Aarhnndrede 
igjennem af de storste Skribentere er brugt og anvendt, og 
den nyere Litteratur derved i alle Fag er beriget j da \ itlen- 
skaberne i vore Doge ere saa mange og vidtloliige at de for- 
dre al vor Tid; ja, da de Gamle i mange Videnskaber staae 
meget tilbnge for os, og den gande Litteratur, naar den skal 
laues grundigcn, fordrer megen Tid; kan man da ikke und- 
gaae at hrre den gande Litteratur? Jeg vil korteligcn svare 
heipaa , da Lordominen især synes at stotte sig paa dcLte 
Spojgsmaal, 
