320 
dog^ selv uden at tage ringeste Hensyn til Overensstemmelsen 
imellem den persepolitanske Skrift, og Skriften paa de babylo- 
niske Stene, og til Rimeligheden af, at denne kan have været 
Grækerne bekjendt under Navn af Assyriske Bogstaver, ikke 
troe, at de Persepolitanske Characterer vare de, som Darius 
havde indlort blant Perserne: og det af flere Grunde: i. Hen- 
sigten, hvorfor han havde givet sit Folk et eget Alphabet, 
maatte unægtelig være den, derved at bidrage til dets Natio- 
naikultur^ at lette Boglæsning iblant det, maaskee med Hen- 
syn baade paa Rigets Annaler, som omhyggeligen bleve forte, 
og paa den Zoroasterske Religion , hvilken ved sine hellige 
Boger blev et gavnligt Middel til Oplysnings Fremme hos 
[Nationen. Men at den persepolitanske Piilskrift ikke var saare 
passende til dette Brug, er meget indlysende. 2. Dertil kom- 
mer og, at omendskjont der ere tre Skriftarter,' disse dog ere 
meget nær beslægtede med hinanden, og ere dannede af de 
samme Grundtræk. Man maatte altsaa enten antage, at Da- 
rius havde opfundet dem alle tre; eller at han havde forefun* 
det een eller tvende, og kun indfort den tredie. Den forste 
Formodning vilde neppe have nogen Rimelighed for sig; og 
ved at antage den anden, tilstod man tillige, hvad man til- 
forn havde nægtet, at nemlig Perserne for Darii Tid allerede 
havde havt deres egen Skrift. Har altsaa Darius indfort nogen 
Skrilt iblant sit Folk, saa skulde jeg for formode, at det knnde 
være den , som findes i Inscriptionerne ved Naschki Rustiim ; 
en Skrift, som er langt beqvemraere til at bruges i Beger, og 
hvis Slægtskab med det nuværende Zend og Pelilvi-AJphabet 
er una'Piiliiit. J3erimod har han efter al Rimeliiihed forefnn- 
det FiilskriJten , hvis hoje Alderdom alting viser, og som kt- 
telig kan stige op til Pischdadiernes Dynastie. Men jeg har 
