125 
etter dem indelades sUiglet, först i 5 sectioner, i" 
Miscellanea , 1766, der 17 arter uppräknas, sedan 
i 7 sectioner, i Spiciiegia I, 1767 p. 6. Från 
de Linneiska genera utplockades de arter h vilkas 
liorn ej fullt öfverensstäiude med dem hos den 
typiska; h varvid en verklig get-art, Capra rupi- 
capra L. kom att följa med, för att införlifvas i 
det nya stora Antelopslägtet. Pallas såg väl detta 
djurs afvikelser från de öfrige Caprae, men, be- 
synnerligt nog, ej dess ännu större olikheter med. 
de arler som han sammanförde under slägtet An- 
tilope. De öfiiga arterna voro lättvisligen skilda 
från de Linneiska genera, men deraf följer icke 
alt de tillhopa utgjorde ett naturligt slägte. Den 
grupp som fick namnet Anlilope var i hög grad 
motsatsen, och utgjorde liksom en skräpvrå dit 
allt insköts som ej inpassade uti de öfriga, af 
Linne bildade, genera i ordningen; och samma 
karakter har det så kallade Anlilop-slägtet troget 
fått bibehålla ända intill våra dagar. Sålunda se 
vi att historien om idislande djurens systematik 
hufvudsak ligen kommer att vända sig kring be- 
handlingen af ett enda antaget genus, Antilopey 
och att ingen verkligen naturenlig uppställning blir 
möjlig, annat än genom fullkomlig sönderspräng- 
ning af detta. 
Kännedomen om de så kallade x\ntiloperne 
till log i början långsamt. Pennakt hade redan år 
1771, uti Synopsis, framställt dera, med ett och 
annat tillägg, fördelade i 5 sectioner efter hor- 
nen; och Sparrman, Thunberg m. fl. lemnade goda 
bidrag, både af nya aiter och förbättrad känne- 
dom om de ledan bekante, så att Lichtenstein, 
som sjelf tillagt ganska mycket, år 18l2 (i Berl. 
Magazin der Naturf. Fr.) kunde uppräkna 29, 
till stö) re delen säkert och väl kända arter, hvilka 
