129 
1836. O. utgår från djurens lefnadssätt, och tror 
si" kunna bedöma delarnes vigt såsom karakte- 
rer, efter deras vigt för djurets oeconoml : ett salt 
som jag trott vara alldeles omöjligt att följa , enär, 
i de flesta fall, kroppsdelarnes egentliga nytta 
eller betydelse ej kan på förhand bestämmas. 
Såsom tydligt bevis härpå kan anföras, att en 
ganska betydlig del af Pecora ej hafva, eller kunna 
hafva den ringaste nytta af hornen till sitt för- 
svar, som verkställas antingen med fötterna, dels 
genom flyende, dels genom sparkning, eller me- 
delst stötande med pannan antingen den är horn- 
beväpnad eller ej ■*•"). Utan tvifvel har man lagt 
alltför stor vigt på den systematiska betydenhe- 
ten af körtlar och afsöndringar. Dessa förefalla 
mig ganska betydelselösa för den större systema- 
tiska anordningen, då de kunna finnas högt ut- 
bildade och knappt märkbara hos arter som för 
öfrigt äro ganska närslägtade. Säkert är att dessa 
delar, så väl som alla andra, understundom visa 
sig vara nödvändiga, och finnas tillstädes hos 
alla arterna af en grupp, under det de inom en 
annan grupp visa sig vara alldeles accessoriska. 
Det försök till en ny uppställning af Pecora, 
som härmed följer, är sådant som det hade kun- 
nat lemnas år 1842, då jag iordningställde de 
anteckningar som blifvit gjorde under en utländsk 
resa året förut. Meningen var då att lemna ut- 
*) Bland exempel på de löjliga orimligheter man kan 
komma till genom det välmenta begäret att vilja 
finna ändamålet med djurens delar octi deras bild- 
ning, kan anföras Ham. Smiths åsigt, att Elgen ocli 
Renen fått sina horn mot ändan skofvelformigt plat- 
tade, för att dermed undankasta snön till födans åt- 
kommande (Jardine Nat. Libr. inledn. till Hjortslägfet;, 
K. V. AkacL Handl. 1844. 9 
