132 
tills de försvinna genom blandning med andra 
racer. Genom afsöndring skulle nian således lält 
kunna göra dem konstanta. Utan tvifvel äro 
många af de s. k. arterna , som nästan endast 
skilja sig på hornen, t. ex. de ostindiska hjor- 
tarne, slenbockarne, Tragelaphi o. s. v., intet an- 
nat än dylika racer, som af en eller annan orsak 
biifvit constante. Emellertid har jag här följt 
det vanliga bruket med afseeride på arterna. 
Då vi nu företagit oss, att så mycket som 
möjligt inskränka hornens bruk såsom kännetec- 
ken, skola vi dock göra dem all billig rättvisa, 
och börja med att gifva just detta bruk en ut- 
vidgning, hvarpå zoograferne ej synas hafva tänkt. 
Hos alla de djur som hafva horn, börja dessa 
delar med att vara blotta hudbilningar , nemligen 
en liten vårta på det ställe der h vardera hornet 
skall utväxa. Dessa små vårtor finnas ej blott 
hos hankalfvarne, utan äfven hos honorna, och 
tyckas hos dem bibehålla sig; men de äro oftast 
så små och obetydliga att man blott med svå- 
righet kan finna dem. Ifall man ej skulle lyckas 
att finna sjelfva hornrudimentet , så ser man van- 
ligen tydligt deras plats, utmärkt af en hvirfvel, 
som håren bilda på detta ställe. Men både vårta 
och hvirfvel saknas på de djurarter som äro horn- 
lösa (Moschus, Camelus), h vilka alltså derpå kunna 
igenkännas. 
Då dessa hud vårtor utvecklas tvekas de be- 
stämma utväxten af ett motsvarande ben utskott 
från pannbenet, som ulgör hoinets inre del eller 
s. k. qvicke. Men hornen utvecklas ej alltid, 
ulan torblifva rudimentära hos honorna af unge- 
fär hiilflen bland arterna af Pecora. Man har 
ansett det vara af stor betydelse (or syslematiken, 
att en del honor hafva hoin, andra icke; men 
