133 
jag kan deruti ej se annal än en verkan af samma 
orsak som gör att skägg, tofsar m. fl. prydnader 
eller färger ej utvecklas hos honor. Man har 
exempel på horns utväxt hos gamla, sterila hjort- 
honor, och ifall man uppläckte en Rensort, hvars 
honor alltid vore honilösa, så skulle jag ej en- 
samt för denna omständighet anse nödvändigt, att 
betrakta detta djur såsom skildt från den vanliga 
Renen, åtminstone ej till Genus, liksom Antilope 
subgutturosa ej för denna samma orsaks skull 
kan skiljas från A. dorcas och öfrige gazeller. 
Man ihägkomme blott den lätthet h varmed horn- 
lösa varieteter uppstå bland husdjuren, och att 
i höga norden blir all boskap hornlös. Hos oss 
ser man (t. ex. i Småland), att honorna förr bli 
horn lösa inom en race, än hannarne, och delta 
är en nödvändig följd deraf, att hornutbildnin- 
gen, och i allmänhet utvecklingen åt ytan, är 
svagare hos honkönet. Hornens när- eller från- 
varo, starkare eller svagare utveckling, synes mig 
alltså ej vara af den stora vigt för systematise- 
randet, som man velat antaga. 
Helt annat är förhållandet med hornens sätt 
att utvecklas då de finnas, och tillfölje deraf 
deras inre beskaffenhet. Då man ser härpå bi- 
faller man genast den skillnad, som alllid blifvit 
gjord mellan de så kallade ihåliga hornen och 
hjorthornen. Hos de förra är den epidermis, som 
afsöndras från benutskottets hud, tjock, fast och 
utan hår, samt blir qvarsittande och förenas med 
den ständigt nybildade ytterhuden till en fast 
massa, som bildar en conisk slida kring benut- 
skottet, h vilken hos unga kalfvar sitter temligen 
lös och rörlig. Aristotei.es kände att i Phrygien 
finnes boskap som har rörliga horn, liksom öron 
(Lib. 3 cap. 9), och hos getterne bibehåller sig 
