134 
denna rörlighet länge. Denna Uornslida utgör 
här (Jet väsendtliga af hornet; den till växer genom 
nya lag inifrån, som vid roten öfverskjuta de 
äldre, i den mån benuLskottet tillväxer. Den blir 
alltså tjockast i spetsen, och på ett gammalt djurs 
hornspets qvarsitter ännu samma hornlaraell som 
bildades i dess ungdom. Det är väl tydligt, 
att en fällning föregår, genom bortvittring af 
det aldra först bildade, lösare ämnet, och att 
något af ytan sedan bortgår genom nötning, men 
fällningen synes dock (enl. Ogilby) ej gå längre 
än till det horn, som bildades under första året, 
och nötningen borttager tyligen ännu vida mindre. 
För detta bildningssätt är det väsendtligen nödigt 
alt benutskottet (qvicket) är koniskt, eller nedåt 
vidare, då annars de nya hornlagren ej skulle 
komma fram under de sfamla. Vi kunna här an- 
märka, att ehuru tillräckliga blodkärl visserligen 
kunde genomdraga ett till utseendet fast benut- 
skott, så tyckes detta likväl aldrig vara sådant. 
Det är rentaf en inbillning att det stora slägtet 
Anlilope skulle karakteiiseras af fast ben i hor- 
nen, ty hos Oryx och Bubalus är det fullt ut så 
poröst som hos Bos, och de egentliga Antilopae 
samt Sylvicaproe hafva det väl mindre poröst, men 
dock alldeles sådant, som det är hos slägtet Capra. 
Hos hjorlarne bestå deremot hornen af ett 
l)enutskott som är likaledes beklädt af hud, men 
med mjuk epidermis, och tätt be växt af här. 
Denna håriga epidermis motsvarar hornslidan på 
de nyss förut omtalade, egentliga hornen. Men 
den motsvarar blott det lag som afsättes under 
ett år; ty då hornet är färdigt bortdör hutlen 
och alfaller. Sjelfva det nu mera nakna henet , som 
vanligen kallas horn och som här utgör den huf- 
vudsakliga delen, men som blott motsvarar qvic- 
