138 
sera, såsom elt nät, i hvars mellanrum ojemn- 
heterne på hornbenets yta uppkomma. ISäst un- 
der denna hud ligger benhuden, som dock slut- 
ligen förbenas, och alltid qvarblifver såsom en 
fast bark kring hornet. Denna blir ulanpå mörk 
af de fina kärlgrenarne i dess yta, hviika vid 
den slutliga, hastiga förbeningen och aflossnan- 
det fl ån de större kärlgrenarne uti huden, 
ännu innehöllo blod, som qvarblifver och för- 
torkas. Såsom en hufvudsaklig del af hornet 
måste vi anse kransen, h varmed det börjar från 
rosenstockens ända. Den finnes alltid mer eller 
mindre tydlig och torde, såsom Berthold säger, 
böra betraktas såsom en följd af den nya mjuka 
massans hastiga utvidning åt sidorna, innan den 
ännu, genom färdigbildade nerver och börjande 
förbening, hunnit taga en bestämd longitudinell 
riktning. Kransens inskärningar och hål äro qvar- 
blifna intryck efter blodkärlen. 
Att kransen skidle förorsaka hornhudens och 
hela hornets död samt aflfall, genom hopknipning 
af dess blodkärl, såsom man trott, är ej antag- 
lifjt, då vi alltid se att benbildningar gifva vika 
för kärl och nerver, sä länge dessa bibehålla sin 
lifskraft, och de stora inskärningarne och hålen 
i kransen samt fårorne i hornet äro talande be- 
vis härföre. Föi beningen i hornets inre del och 
kärl kan visserligen i betvdlig mån nedsätta vi- 
talileten och sätta en gräns för den vidare till- 
växten, samt förorsaka, att ^renarne, liksom 
genom en utmagring, bli spetsiga; men den är 
ej tillräcklig orsak (ill hornets död och allallande, 
hvilket bland annat svnes af öfriga lika täta och 
än håidaie ben, som dock bibehålla sin hud och 
fortlefva, t. ex. i fuglarnes fötter. Ej engång for- 
beningen af periusteum kan anses såsom nödvän- 
