139 
digt medförande hornets fall. Ett närmare iakt- 
tagande af föl hållandet gör det deremot tydligt ^ 
att hornets bortdöende så väl som åter växande 
är verkan af en i hjorthannarnes väsende grun- 
dad, ovanlig utveckling af den periodicitet, hvar- 
igenom bildningsdriften ömsom riktas utåt ytan 
eller åt inre delarne, och som dessutom, hos dem 
sjelfve samt hos honorna och de flesta djur, 
yttrar sig uti hårväxlingen och köndriftens vak- 
nande vid en viss tid af året, h vilken dock för 
h varje djurart är bestämd. Så snart hornet är 
utvuxet och förbenadt dör det bort, hvilket synes 
af hudens affallande, men orsaken visar sig snart 
uti parningsdriftens vaknande, omedelbarligen 
efter hornens renfejande; och denna drift yttrar 
sig hos hjorthanliarne med en häftighet, som lärer 
äga få motsvarigheter i djurriket. Emellertid 
qvarsitter hornet tillfölje af sitt starka fäste. Kort 
efter parningstidens slut, i October — November , 
märkes en ny riktning af bildningen utåt, i hå- 
rets ocli vinterluggens hastigare, och under sora- 
marn afstannade utväxt. Dervid grundlägges äfven 
hornets affall, i det en organisk motsats utbildas 
i den lefvande rosenstocken, mot det döda hor- 
net, hvilket den söker afskilja från sig, såsom elt 
främmande ämne. Dervid börjar en gränslinia 
uppkomma mellan båda, liksom vid gangraen i 
allmänhet, efter h vilken det döda stycket skall 
skiljas från det lefvande. Denna gräns utvidgas 
nu beständigt tills hoinet faller, och Berthold 
anmäi ker, att den bildas allenast på rosenstockens 
bekostnad, hvilket är orsaken att denna blir år- 
ligen kortare. Hos gamla hannar af kronhjorten 
falla hornen i Mars, hvaremot de yngre ej fälla 
förr än i April eller t. o. m. Maj, då hårfällnin- 
gen äfven börjar. Elgen fäller tidigare, nemligen 
