141 
tid små, lika dem hos ettåriga hjortar af andra 
arter, men i proportion ännu mindre. Utan tvif- 
vel är denna grenighet en fortsättning af samma 
tendens till utvidgning uppåt, som från början 
märkes uti kransens bildning och som blir sär- 
deles utmärkt hos Elgen, Renen och Dofhjorten. 
Ett enda djur med verkliga horn, nemligen den 
Amerikanska Dicranoceras, får en gren pä hor- 
net, hvilken dock sitter nära dess rot och således 
bildas sent. Den är helt kort och bred t konisk, 
och hornets rot, under grenen, är betydligen 
tjockare än fortsättningen. 
Likheten i formen och riktningen på gre- 
narne hos alla individer af samma art, och på de 
olika årshornen hos samma individ, är ett ut- 
märkt exempel på den regelbundenhet h varmed 
naturen verkar. Man är ofta böjd för att tro, 
att delar som tyckas vara så tillfälliga och ytliga, 
och som så hastigt tillväxa och så ofta återbil- 
das, skulle visa mycken benägenhet för att bli 
olika. Men likväl bibehålla de, liksom de under 
samma vilkor varande håren, i hög grad den be- 
skaffenhet till form, färg m. m. som de engång 
erhållit, och visa att den inre bildningsdriften 
verkar mäktigare än yttre inflytelser, hvilket för- 
öfrigt bevises af allt fortbestående af arter bland 
djur och växter. Men å andra sidan bibehåller 
sig formen ocb öfriga beskaflfenheten ej fullkomligt. 
Små egenheter finnas hos h varje individ h vilka 
åter modifieras af åldern uti de olika årshornen. 
Dessa små olikheter äro, liksom ansigtsbildningen 
m. m. hos menniskan, ärftliga, men aldrig med 
fullkomlig likheL Man kan nemligen oftast lära 
sig att på hornen igenkänna, ej blott hvai je sär- 
skild hjort, utan äfven dess stamfader. Utan 
tvifvel är förhållandet alldeles lika med h varje 
