143 
Corniia cornea , ,ossea , ca va, solida, vagiiianlia o. s. v. 
kunna väl vara efter vnnligt språkbruk riktige, 
men äro ej vetenskaplige. 
Den största egenheten hos hjorthornen bestar 
uti deras afFallande och återväxt, hvarom vi förut 
talat. Men äfven hos de egentliga hornen kan 
man uppvisa ett på visst sätt motsvararde fe- 
nomen, nemligen deras periodiska tillväxt. Denna 
är särdeles tydlig på fårslägtet, hos h vilket h varje 
års-stycke utmärkes genom en tydlig hopdragning. 
Ringarne på gazellernes m. £1. horn härröra äfven 
af en periodiskt starkare och svagare utveckling, 
men af dem uppkomma tydligen flera, alldeles 
likadana, på ett år. Troligtvis är tillväxten aldrig 
rent afbruten, såsom hos hjortarne, och en be- 
tydlig olikhet med dem finnes deruti, att dessa 
sednare, med h varje år få starkare tillväxt af 
horn, ända tills en verklig ålders-svaghet inträffar, 
h varemot tillväxten hos de öfriga Pecora är star- 
kast första året och sedan blir åi ligen svagare, 
samt snart såvida upphörer, att blott en knappt 
märklis: kant tillkommer under den kraftfullaste 
delen af djurets lefnad. Tillväxten i dessa horn 
yttrar sig på 2:ne sätt, nemligen dels uti afsätt- 
ningen af ett nytt hornlager, som gör hornslidan 
tjockare och som aflägsnar dess spets från spetsen 
af qvicket; dels uti förlängningen af sjelfva benet, 
och en deremot svarande förlängning af det nya 
hornkgret ulöfver de förutvarande. Jag känner 
ej att förloppet vid denna tillväxt blifvit så un- 
dersökt som det förtjenar. Då hornslidan är oför- 
änderlig kan det synbara tilltagandet i dess tjocklek 
så väl som längd, allenast ske vid hornets rot, 
och deraf kommer det, att det nya hoinlagret der 
öfverskjuter det näst äldre; men man kan fråga 
om äfven benet (qvicket) allenast tillväxer der, 
