144 
så att livar je punkt deraf alltid motsvarar samma 
punkt af hornslidan, midtför h vilken den engång 
blifvit bildad, eller om en utvidgning, i längd 
och tjocklek, sker långs åt hela benet. 1 detta fall 
måste man antaga en omflyttning af de motsva- 
rande punkterna i benet och i hornslidan; och 
då hoinlamellen, såsom epidermis, måste sitta 
fast vid huden, samt benet vid benhuden, sä kan 
man endast tänka sig denna flyttning möjlig ge- 
nom en sträckning och nybildning af cell vä (Ven 
mellan hud och periosteum. Detta sednare sätt 
tyckes ha sannolikhet för sig deraf, att hornen i 
allmänhet äro så böjde, att qvicket lätt kan ut- 
tagas ur slidan så snart sammanhanget genom 
benhuden blifvit upplöst, och att således denna 
jemna böjning kan synas uppkommen genom be- 
nets småningom skeende sträckning inom slidan, 
samt deraf, att benet ej visar ringaste tecken till 
de års-afsatser , som ofta äro ganska tydliga i hurn- 
slidan. Emellertid får den förra åsigten ännu 
större sannolikhet, dels af formen hos några arters 
horn, som tyckes göra en sådan ställflyttning svår, 
om ej omöjlig, nemligen isynnerhet det med gren 
försedda hornet af Dicranoceras, och måhända 
äfven de, nästan i vinkel böjda hornen af Buba- 
lus caama och mauretanicus, Catoblepas gnu, och 
möjligtvis ännu flera, hos h vilka benet äfven är 
något vinkelböjdt och svårligen kan uttagas ur 
slidan; dels tyder hjorthornens tillväxt, allenast 
från ändan, derpå, att det engång förbenade horn- 
stycket förblifver sådant det är '•'). Qvicket i de 
egent- 
*) Man kommer liärvid att tanka på de nnder sednare 
åren gjorda märkvärdiga försöken, som lyckas visa 
att alla hen i skelettet skulle, på samma sätt, blott 
tillväxa från ändarne och från ytan, genom appo- 
sition, förenad med lörm föränd ring. 
