145 
egentliga hornen böljar liksom lijorlhornen , från 
en tydlig gräns, som skiljer det från en ganska 
kort, med vanlig, hårig hud beklädd förlängning 
af pannbenet, således en verklig rosenstock. Denna 
gräns bildas af ett tydligt anlag liil krans, eme- 
dan benet der är något, men obetydligt, utvid- 
gadt, och genomborradt af talrikare hål och fåror 
för kärl än på andra ställen. 
Hos de arter h vilkas horn slutligen starkt 
utvidgas vid roten och betäcka en del af pann- 
benet, t. ex. Bubali, ser man, så snart denna 
utvidgning skett, en deremot svarande förläng- 
ning af sjelfva hornets qvicke, ned öfver pann- 
benet, jemt till kanten af hornslidan. Denna för- 
längning af (|vicket, eller tillbakaflyttning af 
kransiudiraentet, ser ut som en fastvuxen ben- 
lamell, troligtvis uppkommen genom förbening i 
periosteum. Af alldeles lika beskaffenhet är en 
nedåtgående benlamell hos Giraffen, som föran- 
ledt Cretzschmar (i Riippells Atlas) att anse detta 
djurs horn för epiphyser på pannbenet. Uppen- 
bart motsvara Giralflioi nen belt och hållet hjor- 
tarnes rosenstock, och de bära på ändan en trub- 
big, föga utvidgad knapp, som tydligen är el t 
hornrudiment, försedt med hud, h vilken är närma- 
re förent med benet och beklädd af vertikalt ut- 
gående, möika hår, af helt olika bildning med 
dem på kroppen och rosenstocken; men detta 
rudiment hinner blott till första anlaget för kran- 
sen, ty Giraffen måste, såsom de flesta djur, 
sakna den utomordentliga ojemnhet i lifsyttrin- 
garne, hvarigenom, hos hjorfarne, hornen utväxa 
vid en årstid, och en ovanligt häftig köndrift 
yttrar sig vid en annan. Giraffens pannknöl har 
ock ett litet hornrudiment, som dock ej bildaren 
Akacl. Handl. 1844. 1^ 
