161 
mellersta leden, li vilar lill eu betydlig del på de 
bakom liggande ossa Sesamoidea , pa h vilka ledytaii 
fortsattes. Uti de beskrifna små hofvarna, bos 
Sjlvicaprina, är nagel-benet smalt, nästan koniskt; 
och ossa sesamoidea räcka knappt bakom mellan- 
leden; uti de större Gazellhofvarne är nagelbenet 
framtill högt, starkt hoptryckt, med senben som 
något litet skjuta ut bakom mellanleden, dock i 
proportion mindre an de yttre delarne. Hos Oxe- 
slägtet är Nagelbeiiet tjockare o. s. v. 
De båda lättklöfvarne (Ungulas spuriae) böra 
ej med tystnad förbigås, ehuru obetydliga de kunde 
synas; men inga delar kunna på förhand förkla- 
ras ovigtiga såsom zoographiska kännetecken, lik- 
som inga delar, uti en naturlig uppställning, kunna 
uppgifvas såsom nödvändigt säkra kännetecken; 
de blifva det blott i förening med andra, men 
ensamme ej engång för de arter, som man har 
undersökt, ty de kunna ju befinnas vanskaplige; 
men en Bos taurus med vanskapliga horn eller 
klöfvar är ändock en oxe. 
Lättklöfvarne äro bildade af nagel och såla, 
liksom de båda större klöfvarne, med h vilka de 
alltid visa någon öfverensstämmelse. Hos Hjor- 
tame (fig. 1 — 3) äro de störst, långt nedhängande 
och starkt urgröpta, samt oftast räta, spetsiga ocli 
föisedde med en inviken främre kant liksom de 
båda större. Hos Moschus äro de ganska nära lika 
de egentliga klöfvarna och föga mindre än dessa; 
hos Renen äro de, liksom klöfvarne, kullrige. Hos 
Antilopina (9, 10) och Sylvicaprina (4—6) äro 
de ganska små, oftast utan framstående kant, blott 
såsom ett par vårtor på huden och saknas hos 
flera arter (5, 10). Bovina (fig. 12, 13) och nå- 
gra flera, hafva dem stora, transversella och 
K. v. Akad. Handl. 1844. 
