163 
från dem. De finnas på mera än liälften af Pecora , 
och hafva vedei börligen blifvit iakttagne. Deras 
storlek varierar något efter ålder och kön. Deras 
qagn är, såsom alla andra afsöndruigs organers, 
att från blodet alskilja en vätska; men att denna 
vätska skulle hafva någon särdeles nytta för djurets 
yttre hushållning lärer svårligen kuinia bevisas. 
Nosens form lemnar ul märkt goda kännetec- 
ken. Hos de flesta däggdjur fnuies en större eller 
mindre fläck på nosspetsen eller öfverläppen , som 
är beklädd med cn fast, läderartad, fullkomligt 
kal och eget bildad hud, h vilken i allmänhet är 
tydligt begränsad och alltid utgår från medellinien , 
eller egentligen är en utvidgning af den eget bilda- 
de söm (Raphe) som hos de flesta djur finnes i fåran 
på öfverläppens medellinie. Efter Illiger kalla 
vi den Rhinariiun, Denna hud kan vara belägen 
öfver näsborraine, på sjelfva nässpetsen, hvilket 
är aldra vanligast i alla dassens ordningar; eller 
blott mellan eller under dem; eller kan den bilda 
en ring omkring dem , såsom hos Erinaceus och 
Mustela; den kan vara slät eller vårtfuU o. s. v. 
Oftast är den svart till färgen. Särdeles utmärkt 
är den hos en del Ferae (t. ex. Ursus) och Pecora 
(Bos, Cervus). Bland Aporna synes den blott före- 
komma hos Lemur, der hela nässpetsen är beklädd 
af en sådan hud. En hvar inser att Rhinarium 
ingalunda är en egen, bestämd del, men dess för- 
hållande till nosens medellinie och Raphe, gör att 
den kan så anses, liksom en tillsats på nosen, och 
såväl detta som dess allmänna förekommande, 
rättfärdiga antagandet af en term derföre. Rhina- 
rium har blifvit ansedt för ett känsel-organ af 
egen art, och detta synes ej otroligt; emellertid 
har jag intet att anföra härom, om ej att dess ut- 
bildning ofta synes stå i omvändt förhållande till 
