259 
si inklä arter, af h vilka alla vi haft atl lillgå och 
jemföra en stor mängd exemplar, utom af en 
art, hvaraf vi blott sett tvenne individer. Tre 
af dessa arter, E. esculentus ^ Flemiii^ii och ne- 
glectus y kunna med bestämdhet hänföras till de 
hos andra förlattare beskrifna arter; hvaremot 
detta ej lyckats oss med de trenne öfriga, af 
h vilka en, E. virens Nob., sjnes nästan bestän- 
digt hafva blifvit förvexlad med andra närståen- 
de arter, och tvenne, E, elegans och E. nor- 
vegicus NoB., knappast förr bhfvit af någon för- 
fattare anmärkta. Alla våra ai ter höra till den 
afdelning af slägtet, som hårde 10 inskärningarne 
i munöppningens land föga märkbara, och po- 
rernas par i h varje ambniacrum bildande sneda, 
biutna rader; hos alla äro areae ambulacrales be- 
tydligen mindre än interambulacrales, h vilken 
skillnad under till vex ten beständigt lilllager, (på 
stora exemplar äro areae interambulacrales unge- 
fär dnbbelt, på små halfannan gång bredare än 
ambulacrales). 
Innan vi gå att närmare beskrifva dessa ar- 
ter, torde det vara i sin ordning att nämna nå- 
got om de karakterer, af h vilka pålitliga känne- 
tecken inom denna afdelning: synas kunna hem- 
tas, och om dessa karakterers olika vigt vid ar- 
ternas bestämmande, äfvensom om de förändrin- 
gar hvilka förorsakas af åldern. 
ö) Sjelfva skalets form är hos alla små 
exemplar nedtryckt och platt. E virens ^ som 
aldrig blii* stor, är också alltid nedtryckt ; äfvenså 
förblifva E. neglectus och E. norvegicus „ ehuru 
temligen stora, dock alltid låga och nedtryckta. 
Men hos de 3 öfriga arterna blir skalets form un- 
der tillvexten högre, hos E. esculentiis {^om (\ock 
i detta fall serdeles mycket variejar) vanligen 
