262 
ska utmärkt från de secundära. Tjugo vertikala 
rader af större knölar äro äfven mj^cket lydliga 
på skalet af E, esciUentus och ne^lectus , så länge 
de äro småj men under tillvexten blifva de se- 
kundära taggar, som sitta på interambulacral- 
plåtarne i biedd med de primära, efterhand lika 
stora som dessa, så att hvarken de eller de knö- 
lar hvaipå de sultit, till slut kunna skiljas från 
de primära, och de större knölarne bilda, i syn- 
nerhet pä skalets n>idt, der plåtarne äro bredast, 
många flera än 20 rader. Äfven E. Fleiningii och 
norvegicus visa som ungar knappt någon afvikelse 
iVån de öfriga i knölaines anordninj^ pä skalet; 
men under tillvexten tilltager de sekundära knö- 
larnes både antal och storlek betydligen på un- 
dersidan af skalet, hvarest man slutligen finner 
flera rader af secundära knölar utvecklade nästan 
till samma storlek som de primäia (se Tab. IX, 
fig. 39); h varemot de sekundära knölarne på öF- 
versidan förblifva helt små, få och glesa, och 
sjelfva de primära knölarne, i synnerhet hos E. 
norvegicus (Tab. IX , fig. 37, 38), på inånga plåtar 
alldeles oblitereras, h varigenom dessas rader här 
blifva mj^cket afbrutna. Skalets öfra och undra 
sida blifva således hos vuxna exemplar af dessa 
arter alldeles olika. 
d) T a g g a r n e s längd, som alltid stå r i för- 
hållande till knölarnes storlek, lemnar i allmän- 
het goda karakterer, ehuru vissa arter äfven i 
detta afseende betydligen variera, t. ex E. Fle- 
mingii, Miirkligt är, att man i i egeln icke träflar 
de längsta laggarne på de största individer, ulan 
på medelstora; hvilket förhållande isynnerhet eger 
rum hos E Eleniingii cch ännu mer hos E.fior- 
vegicus. På stora exemplar af ilenna sednare art , 
vSoni högst sällan trallas, äro taggarne ojemför- 
