263 
(slundom icke bloU relativt, utan a])solut) 
mindre än på de små, samt liafva en helt olika, 
tjockare och trubbigare form. En direkt följd af 
hvad som nyss anförts om knölarne, är att skill- 
naden mellan de primära och sekundära ta^gar- 
nes längd hos små exemplar är vida större än 
hos sloia. På vuxna exemplar af E. esculentus 
och ne^lectiis kunna en del af de secundära tag- 
garne knappast mera skiljas från de pi imära ; men 
på nundre exemplar af samma ai ter är detta in- 
galunda förhållandet. 
e) Munhinnans beskaffenhet är en karak- 
ler, h varpå i-sjnnerhet Agassiz lägger mycken vigt. 
Hos en af våra arter, E. Fleniingii , är den tunn, 
och nästan alldeles slät och glalt, och detsamma 
synes vara förhållandet hos E. elegans; hos alla 
de andra är den mer eller mindre betäckt med 
små kalk-knölar, som isynnerhet vid torkning 
tydligt framträda, och ofta bära pedicellaiier eller 
taggar. 
f) Slutligen lem nar både taggarnes och ska- 
lets färg många karakterer, som synas vara allt- 
för vigtiga och konstanta alt här öfverses. Sär- 
deles konstant är isynnerhet skalets färg, och hos 
väl konserveiade exemplar, både torra ocl» sprit- 
lagda, bibehåller den sig förträffligt; redan med 
ledning af denna kan man, på väl bibehållna 
exemplar, sällan misstaga sig om den art hvar- 
till de höra. Men på skal, som af sol eller fukt 
blifvit urblekta, försvinna fiirgerna eller blifva 
oigenkänliga. Äfven taggarnes färg är al' myc- 
ken vigt, ehuru hos ett par arter, E. Fleniingii 
och ännu mer E, neglectiiSy underkastad föi än- 
dringar. 
En karakter, hvarpå Forbes vid bestämman- 
det af de Engelska Ecfiini lägger mycken vigt, 
