439 
som sedan ofta varit rued honom i närmare för- 
hållanden, har lemnat öfver honom en karakters- 
skildring, hvarur vi låna följande drag, till full- 
bordande af närvarande korta teckning: 
Med en blick, som lält genomträngde menni- 
skolynnet och upptäckte dess mest föi borgade rö- 
relser, ägde Grefve Brahe en sälls3ait förmåga 
att leda och intaga, och en öfvertalningsgåfva 
som kunde kallas hjertats vältalighet. Hans ädla 
afsigter beredde honom aktning äfven af mot- 
ståndare, bland h vilka mången, genom en när- 
mare bekantskap med honom förmärkte sin ovilja 
öfvergå till en vänskap, så mycket oföränderli- 
gare, som den var grundad på den fastaste öfver- 
tygelse. I beröring med ett oräkneligt antal 
raenniskor, fanns bland dem få, som han icke 
gagnat, som ej till honom ägde någon förbindelse. 
Mild i former, var han orubblig i grundsatser. 
Ingen var mindre beroende af andras tänkesätt, 
af händelsernas omskiften, af det föiföriska iden 
allmänna röstens hyllning, och om det varit tänk- 
bart, att det höga föremål, åt hvilket han eg- 
nade en trohet gränsande till dyrkan, kunnat 
öfveigifvas af alla, hade Grefve Brahe dock al- 
drig förrän i döden lemnat dess sida. Hans själ 
var den gamla ridderlighetens återsken, så rent, 
som det af nutiden kan återsifvas. Han offrade 
allt åt sin Konung och sitt fädernesland, ty han 
kunde icke skilja trohet mot fäderneslandet från 
trohet mot dess Konung. Hans hjerta var öppet 
för alla skönare rörelser: fosterlandskänslan, ädel- 
modet, troheten, vänskapen, glömskan af oför- 
rätter. Man kände, då man blott nalkades ho- 
nom, närvaron af en ädel man. Hans väsen var 
stämpladt med ett behag, som vid första an- 
blicken intog. Född med lifiiga känsloi', hade 
