441 
Konungen och de flesta bland våra dagars infly- 
telserikaste personer; såsom vårdare af förtroenden , 
bvilka uti intet bröst säkrare kunde nedläggas, 
och slutligen — det som för hans eget hjerta var 
kärast — såsom budbärare af de oräkneliga väl- 
gerningar, h vilka Konungens frikostighet utströdde. 
Öfver Grefve Brahes deltagande för de olj^ckliga 
finnes icke mera än en röst. Skiljaktigare hafva 
omdömena utfallit öfver hans inflytelse på de all- 
männa ärendena. Den tid torde ännu icke vara 
kommen, då han äfven i detta fall kan fram- 
ställas i allt det ljus, han förtjenar, och icke 
heller är närvarande tillfälle det rätta för en ut- 
förlig teckning deraf. Men de, som kände Grefve 
Brahe och de förhållanden, i bvilka han sig be- 
fann, skola utan tvekan medgifva, b vad hans 
minnestecknare yttrar, att "fosterlandet aldrig 
kunnat erfara någon olycka, som han ej önskat 
afböja, eller njuta någon lycka, som ban ej velat 
befrämja." Hans föreställningar emot hvad han 
ansåg skadligt, upphörde ej förrän de kunde anses 
närma sig öfverskridandet af den undersåtliga 
vördnadens gräns, men om äfven de lemnades 
ohörda, tvekade den trogne tjenaren ej, att bära 
klandret såsom upphofsman för beslut, b vilkas 
fattande han afstyrkt. 
En sann gudsfruktan var den källa ur hvilken 
Grefve Brahe hemtade styrka och tröst under li- 
dandets och sjelfuppoffringens dagar. Han var 
icke gift. Anledningar hade visserligen icke sak- 
nats till en förening i öfverensstämmelse med 
både hans böjelse och hans samhällsställning, men 
till de uppoöVingar, som han ålade sig för en 
oafbruten närvaro hos sin Konung, hörer äfven 
den af det husliga lifvets lugn, trefnad och ve- 
derkvickelse. Grefve BjaAHE var alltid tillstädes 
