9 
allmänhet, huruvida de firade verkligt bröllop 
eller ej. En sak som har blifvit mycket dispu- 
terad ibland Missionärerna, men som ej är tvif- 
vel underkastad, är, att de lefde med så många 
eoncubiner som livar och en kunde underhålla. 
Dessas antal uppgick ända till femtio och der- 
utöfver. Ett större antal qvinnor ansågs öka 
männens välde, gaf respekt och myndighet, till- 
fredsställde deras vilda könsdrift och befordrade 
deras gränslösa begär efter rusgifvande drycker. 
Dessa drycker tillverkades af q vinnorna af Maiz, 
vilda bär, rötter och honung. Denna sednare 
finnes till öfverflöd i skogarne, utan att fordra 
någon biskötsel. A( dessa materialier bereddes 
en dryck som var så rusgifvande, att den som 
förtärde densamma, förföll i en dvala under tju- 
gufyra timmar utan att äga mera rörlighet än 
en stock. Bandet, som förenade dem med deras 
qvinnor, var ej starkt, ty m^mnen kunde skilja 
sig ifrån dem, emot en afgift till qvinnans släg- 
tingar, liksom de togo nya, likaledes mot en dy- 
lik lösepenning till dessas anhöriga. Deras vapen 
bestodo af lansar, kastspjut och '^la bola arroja- 
diza" eller slnngkulorna. Kastspjutet var ofull- 
komligt, ty dess spetsar voro af ben, några af 
koppar och jern, andra blott af träd, h vilket var 
brändt i elden för att göras hårdare. Endast 
skickligheten, h varmed de sköttes, kunde göra 
dem fruktansvärda. Sednare begagnade de stål 
och jern, fastbindande vid ändarne spetsar af 
värjor, knifvar och andra stj^cken jern, h varmed 
de försågo sig under sina plundringar. Då hä- 
starnes antal hade tilltagit, begagnade de sig äf- 
ven af deras biträde i sina krig. 
Deras anfall på de europeiska anläggningarne 
skedde om natten vid fullmåne. De tände eld 
