370 
tricileLen, lika så väl som den fria, verkar attra- 
herande och repellerande. Till och med propaga- 
tionsformagan saknar den icke nleslutande. Redan 
den onisländighelen , att den samlar sig på leda- 
rens yla bevisar, alt den har en benägenhet att 
bortvika, och verkligen skall borlgå, om ej luf- 
tens molslånd hindrade detta. Den öfvergår äf- 
ven till en del i isolerade ledare och ledande 
delar af luften, likväl kan denna förlust icke kom- 
ma i fråga, ty det förlorade ersattes genast ge- 
nom sönderdelning af ledarens naturliga elektri- 
citeter, eller i icke isolerade tillståndet genom 
tilledning från jorden. 
Som förut är anmäikt, angifva försöken med 
profskifvan endast den verkliga elektriska täthe- 
ten i ett gifvet ställe af den fördelade ledarens 
yta. Men då den bundna elektriciteten i en viss 
del af den från vända ytan vanligen är ganska 
svag, så måste profskifvan här anbragt lemligen 
noga mäla ställets fria elektricitet. Förenas leda- 
ren igenom en tunn metalltråd med ett elek tro- 
skop, som är så aflägset, att det icke antager 
någon märkbar mängd bunden elektricitet, så 
angifver detsamma ledarens fria elektricitet, om 
denna isolerad näimas till den fördelande krop- 
pen. Den kallas derföre äfven elektroskopisk kraft. 
Om en fullkomlig oledaie, elektriserad eller 
icke, föres i närheten af en elektriserad kiopp, 
så förändras natuiligtvis dess elektriska tillstånd 
icke; likväl kan man i tankarne företaga samma 
delning af ytans elektriska lager i det fria och 
bundna. Det bundna lagret, som för hvarje punkt 
i oledaren håller jemvigl med den fördelande elek- 
triciteten, är enahanda med det lager, som efter 
den afledantle vidröringen skulle qvarstå, om 
kroppen vore ledande. Den fria elektriciteten i 
