380 
Utgången af detta försök var mig icke ovän- 
tad. Man kunde nemligen lätt förutse, för det 
första, att den bundna elektriciteten i den under 
skifvan betinlliga ytan af taflan till följe af sin 
repulsivkraft måste genom stiften öfvergå tiJl skif- 
van, och för det andra, att resultatet bör vara 
någorlunda detsamma, antingen profskifvan o?n€- 
delbart genom stiften kommunicerar med taflan, 
eller medelhart genom en i handen hållen metall- 
tråd, endast dess ställning mot taflan och den 
elektriserade kroppen i båda fallen är densamma. 
Enligt denna asigt reducerar sig således den fram- 
kastade stridsfrågan till att undersöka, om i de 
delar af den för den fördelande verkan utsatta icke 
isolerade ledarens yta, som ligga i elektriska skug- 
gan, samlar sig någon elektricitet. Att detta verk- 
ligen är fallet, kan väl knappast af någon ställas 
i tvifvelsmål. Enligt erfarenlielen är denna elek- 
tricitet alllid moLsalt den fördelande kroppens, och 
häraf kan förklaras, h vårföre en i elektriska skug- 
gan ställd och afledande vidrörd profskifva alltid 
tillkännaoifver en öfvervägande verkan af den för- 
delande elektriciteten öfver den fördelade. Genom 
utgången af föregående försök forklaias äfven, hvar- 
före j)ro(skirvan just öfver de ställen af ledarens 
baksida, hvarest den fördelade elektriciteten är 
märkbarast, anger den starkaste elektriska verkan, 
ty man kan föreställa sig, att elektriciteten går 
genom den ledajide trådeji öfver till profskifvan. 
och helt och hållet eller till en del försvinner 
från den underliggande ytan. Den bundna elek- 
triciteten följei- alltid i sin utbredning ledarens 
yla, men går ej genom massan. Då således en 
elekt riserad kula blir ställd midt framför en le- 
dande och icke isolerad skifva, så är dennas ge- 
nom fordelning uppväckta elektricitet just i mid- 
