381 
ten af främre ytan starkast. Derifrån aftager den 
mot omkretsen, och, om skifvan ej är allt för 
stor, kastar den sig om pä baksidan, och blir här 
beständigt svagare mot midten. Är deremot skif- 
van större, så blir elektriciteten redan på fram- 
sidan, till något afstånd från randen, ganska 
svag, och alldeles omärklis; på baksidan. Om 
derföie en ledare ställes icke för långt bakom 
skifvan, och ledande förenas med densamma, så 
antager den ingen märkbar elektricitet, eller med 
andra ord, den fördelande verkan på lerlaren upp- 
häfves nästan alldeles af skifvan. Det här anförda 
gäller ännu meia, om den fi ån vända ytan af le- 
daren bildar ett slutet rum, h vilket t. ex. ar fal- 
let med en ihålig kula, ty då samlar sig den 
bundna elektriciteten blott på den utvändi^a ylan, 
och derföre afFicieras ett sensibelt elektroskop all- 
deles icke af en i en närbelägen kammare i verk- 
samhet satt elektricitetsmaschin. Detta är likväl 
endast ett sätt att betrakta saken, ty det är klart, 
att då verkan är noll i hvilken punkt som helst 
i det inre af en fördelad solid kula, så måste det- 
samma äfven vara fallet med en ihålig. 
Om strax före vidrörinsfen af den i elektriska 
o 
skuggan ställda ledande kroppen, den fördelade 
ledarens förening med jorden upphäfves, så blir 
resultatet nära detsamma, blott den förra i jem- 
förelse med ledaren sjelf är ganska liten. Jag Öf- 
vertygade mig särskildt, att profskifvan vid båda 
beröringssätten erhöll nära samma mängd elek- 
tricitet, så vida dess ställning mot ledarens yta 
i båda fallen var densamma. Annorlunda förhål- 
ler sig saken, då man experimenterar med skif- 
vor, och den i elektriska skuggan ställda skifvan 
icke är betydligt mindre än den omedelbart för- 
delade. I detta fall erhåller den förra vid smärre 
