383 
B, veiknr på kropparne i elektriska skuggan af i. 
Haraf inses således redun, atl delningen af elek- 
triska liigren på de kroppars jla, som verka för- 
deLinde på hvarandra, i de fria och bundna , soni 
ofvanföre är visadi , oakladl den endasL sker i 
tankarne, likväl, i de fall då en noggrannare me- 
tod icke är användl)ar, ined fördel kan begiignas, 
för att öfverse de elektriska fenonienerna och un- 
derlätta förkia ringarne. 
Hittills är endast i allmänhet laladl om krop- 
par och ledare, utan att tillägga dem någon be- 
stämd form. I det följande antages, att de for- 
delande på hvarandra inverkande kropparne äro 
tunna, cirkelrunda, ledande och lika slora skif- 
vor^ hvilka i parallelt läge äro så ställde, att de- 
ras medelpunkter falla i samma räta linia, hvil- 
ken är vinkelrät mot deras ytor. Äfven förutsattes, 
att skifvorna äro isolerade i behörigt afstånd från 
omgif vande kroppar. 
Först betraktas det fall, då skifvorna blott 
äro tvenne, som jag vill kalla A och B. 
Om till en af skifvorne A meddelas en viss 
mängd elektricitet, och den andra B förenas med 
jorden medelst en tunn metalltråd och närmas A, 
så tilltager mängden af bunden olikartad elektri- 
citet i B, och närmar sig, enligt erfarenheten, 
mer och mer mängden af elektricitet i A. Aflägs- 
nas deremot B från A, så aftager småningom den 
i B bundna elektricitetsmängden, och närmar sig 
noll. Men icke allenast mängden nian äfven ut- 
bredningen af den bundna elektriciteten ändrar 
sig med afståndet. Ju närmare B föres mot A, 
desto mera hopar den sig i den mot A vända 
ytan, och mängden af elektricitet i den från vända 
blir allt mindre. Vid större afstånd blir denna 
olikhet minilre påfallande, och båda ytornas elek- 
