386 
att undersölia li vilken verkan den icke afledande 
vidrörda skifvan B åstadkommer i A. Redan förut 
är anmärkt, alt en isolerad skifvas naturliga elek- 
tricileler genom närmandet till en lika stor elek- 
Iriserad skifva blifva så åtskilda och fördelta, alt 
den främre jtans olikartade elektricitet aftager frän 
midlen mot kanten, den likartade deremot på bukre 
yUn tilltager från midlen mot kanten. Derföre blir 
närmare kanten den frånvända jtans likartade elek- 
tricitet starkare, än den olikartade på den åt- 
vända ^^lan. Vid något afstånd från kanten blifva 
båda elektriciteterna lika starka, och närmare mid- 
ten bhr den olikartade allt mera öfvervägantle. 
Om skifvornas tjocklek är omärklig mot bådas af- 
stånd , så kan man betrakta båda ytorna såsom 
sammanfallande till en enda, och denna blir från 
midten till ett visst afstånd från kanten olikar- 
tadt, och derifrån till kanten likartadt elektrise- 
rad. Båda elektricitelerna verka fördelande på den 
motstående förut elektrisej-ade skifvan, men då 
de äro motsatla och lika till myckenhet, så är 
icke sannohkt, alt totahnängden af den i denna 
bundna elektriciteten betydligt afviker från noll. 
För alt härutinnan genom försök vinna upplys- 
ning, lade jag en dylik skifva på locket af en 
guldbladeleklromeler , elektriserade densamma, och 
närmade till henne ofvanifrån en annan lika stor, 
medelst en lång oledande slång isolerad skifva. 
Det är klart, all om elektricitetens mängd i den 
ned ra skifvan blir ökad eller minskad genom den 
öfras återverkan, så mäsle detta genast gifva sig 
tillkänna på eleklrometren , i förra fallet genomen 
minskning och i det sednaie genom en tillökning 
af divergensen. Försöken äro svåra och måste an- 
ställas med föisiglighet, så vida man ej skall bli 
missledd, ty den ringaste elektricitet som adhae- 
