16 
gare uppträdt på jorden, lägre än de , som visat sig först under en 
sednare period. Samma mäktiga lag betingar den ena så väl 
som den andra utvecklingen. Plagiostomer och placoganoider 
äro visserligen lågt stående fiskformer, hos h vilka fisktj-pen är 
jemförelsevis mindre utbildad, och hos hvilka tendenserna till andra 
djurklasser, dels högre och dels lägre, äro märkbara, men dock stå 
de icke så lågt, att man vid tanken på den nämnda genom- 
gående utvecklingen rimligtvis kan antaga dem för de äldsta 
vertebratformer på jorden. Utan tvifvel hafva de företrädts af 
talrika andra lägre fiskformer med starkare utpräglade tenden- 
ser dels till leddjuren och dels till maskarne och blötdjuren, 
och vi hafva uti de ännu qvarlefvande fätaliga formerna af cy- 
clostomernas och leptocardiernas grupper en fingervisning till 
att med E. Haeckel antaga, att dessa under perioder äldre än 
de, till hvilka de äldsta fossila plagiostomerna och placoganoi- 
derna höra, varit representerade af talrika, för oss okända for- 
mer, lägre än de nu lefvande , och med mera continuerliga gra- 
dationer sammanbindande de vertebrerade djurens provins med 
maskarnes. På samma sätt lemna placoganoiderna en antyd- 
ning om andra dylika okända och ännu lägre fiskformer, som 
en gång bildat en mera tydlig öfvergång mellan ryggradsdjuren 
och leddjuren. Men hvar hafva vi en antydning till förenings- 
länk mellan ryggradsdjuren och blötdjuren? Man torde svara: 
från blötdjurens sida, hos cephalopoderna. ■ 
Då man jemför tertiärperiodens talrika och luxurierande 
former med de nu lefvande blir man böjd för att antaga, att 
1) Man jemföre t. ex. de äldsta kända fossila formerna af den euro- 
peiska bison-oxen (Bison honasus) med den ännu i Lithauen och på Cau- 
casus qvarlefvande formen af denna art. De förra antogos i början för en 
skild art {Bison pnscus (Bojanus), Owen), innan man erhöll kännedom 
om de yngre fossila sammanbindande formerna mellan dem och den lefvande. 
Man jemföre äfven de äldsta fossila formerna af Cervus elaphus och dlces 
med de nu lefvande, äfvensom den stora fossila irländska hjorten {Cervus 
megaceros) med den nu lefvande dof hjorten {Cervus dama), hvilken liknar 
den förre så mycket, att man kan blifva böjd för att anse den för en för- 
krympt och pygméartad descendent af den. Skillnaden dem emellan är åt- 
minstone icke större, än den mellan Bison priscm och B. honasus. For- 
men af craniet är i det allra närmaste densamma, isynnerhet då man jem- 
för cranierna af honorna, och de obetydliga skillnaderna synas bero på en 
starkare växtlighet hos den förre. Äfven hornen af C. dama, gamla indi- 
vider, äro stundom ganska lika dem af C. megaceros, och förete knappt större 
skiljaktighet, än den, som fossila elghorn ofta visa, jemförda med dem af 
