96 
segla genom luften, utan de flyga med oupphörligt fladdrande 
vingslag, och deras flygt kan snarare förliknas vid flärilarnes 
än vid foglarnes, ehuru snabbare än de förras^). Detta hindrar 
dock icke, att man ofta kan få se dem göra mycket snabba 
vändningar i luften dels vid lek med hvarandra, och dels för 
att undvika något föremål, eller fånga någon insekt. Deras 
flygt är ljudlös, såsom de foglars, hvilka under natten söka sitt 
rof. Då deras bakre extremiteter äro jemförelsevis föga utbil- 
dade samt mindre rörliga, så att de icke med dem kunna hoppa, 
hafva de ej så lätt för att kunna flyga upp från marken, och 
de bruka derföre vanligen, innan de utbreda sina vingar till flygt, 
krypa upp på något öfver marken upphöjdt föremål. Vi hafva 
emellertid haft tillfälle att iakttaga, att den långörade fläder- 
musen med temlig lätthet flög upp från ett jemnt golf. Då de 
sålunda äro svagare flygare än fogiarne, och oftare å mellan- 
stunder under flygten, tillfölje af det oupphörliga fladdrandet, 
behöfva hvila, är det naturligt, att de icke kunna företaga dylika 
längre af årstiderna beroende vandringar, som foglarne. Der- 
emot strider äfven deras vinterdvala 2). Men man har dock med 
full säkerhet erfarit, att de stundom företaga vandringar af min- 
dre utsträckning. Så har Heuglin för ej länge sedan iakttagit, 
att flädermössen i Bogosländerna i nordöstra Afrika vandra med 
boskapshjordarne, emedan de i deras grannskap finna en rikli- 
gare näring uti den massa insekter, som åtfölja boskapen 
Under slutet af sommaren och början af hösten får man stun- 
dom hos oss se dem uppträdande i betydlig mängd på sådana 
ställen, der man förut iakttagit endast få eller enstaka indivi- 
der; och, ehuru detta till stor del bör tillskrifvas den omstän- 
digheten, att deras antal blifvit tillökt med de fullvuxna ungarne, 
är dock skillnaden esomoftast för stor för att kunna förklaras 
genom något annat, än en tillkomst af nya individer från en an- 
nan trakt. 
Beträfiande handvingarnes eller chiropterernas öfriga all- 
männa karaktererer, hafva de vanligen en mer eller mindre trub- 
big, stundom dock temligen spetsig nos, som ibland är klufven, 
1) S. Nilsson: Skandinavisk Fauna, Däggdj. 2 uppl. 1847, pag. 6. 
2) Det har sannolikt varit iakttagelser af denna dvala eller hibernation 
som först väckt tanken på, att flyttfoglarne skulle lägga sig i vinterdvala, 
då de vid flyttningen försvinna. 
3) A. E. Brehm: Illustrirtes Thierleben, l:er Bd. pag. 158. 
