202 
förmågan att vid sådana tillfällen något förändra nämnde ex- 
tremiteters riktning, så att de till en viss grad kunna stödja 
dem mot marken. De äro i hög grad rofgiriga och storätande , 
så att de på en dag äta lika mycket som deras egen kropps- 
vigt; och de dö, om de blifva nödsakade att vara utan föda 
längre än 12 timmar. De lefva uteslutande af animalisk föda, 
men denna af diverse olika slag, såväl af vertebrerade som af 
evertebrerade djur. Daggmaskar skola vara deras älsklingsföda, 
men de förtära gerna äfven insekter, insektlarver och sniglar 
samt ryggradsdjur, t. ex. möss , näbbmöss och grodor. De ligga 
icke i dvala under vintern, och äro derföre här i norden nöd- 
sakade att under denna årstid söka sin föda på ett större djup 
i jorden. Deras glupskhet gör, att om flera instängas tillsam- 
man , den ene äter upp den andre tills endast en är qvar. Ge- 
nom tillredningen af sina bon och de i samband med dem stå- 
ende gångarne ådagalägga de en något mera utbildad intelligens, 
eller instinkt, än de andra insektätarne ; och dessa bon äro 
ganska konstiga, och väl bäddade med mossa, löf, gräs och 
fina rötter, samt vanligen belägna på sådana ställen, der de 
svårligen utifrån kunna åtkommas, såsom imder trädrötter m.m., 
och der de äro skyddade för öfversvämningar. För vatten äro 
de dock icke särdeles rädda, och de simma temligen fort, dock 
ej så fort, som Arvkola ami)hihms. De hålla sig helst på så- 
dana ställen, der jorden är af lösare beskaffenhet, t. ex. sand- 
blandad mulljord, eller mulljord med eller utan tillblandning 
af lera, helst på högländta ställen. Uti styf och ren lera träf- 
fas de knappast. De äro isj^erhet i rörelse under morgnarne , 
aftnarne och nätterna. 
De äro monogama, och båda makarne visa hvarandra un- 
der fortplantningstiden stor tillgifvenhet. Om honan blifvit 
dödad, händer det att man sedermera fiimer hanen liggande 
död vid hennes sida, sannolikt* tillfölje af sorg och hunger. 
Under någon annan tid lefva de ej i något familjelif , och tåla ej 
någon annan mullvad, af hvad kön det vara må, i sitt grann- 
skap. När de eljest påträffa någon kamrat, uppstår alltid en 
häftig strid, som ej sällan slutar med den enas död. Hanarne 
skola vara talrikare än honorna, och under fortplantningstidens 
början leverera de förra med hvarandra blodiga och ofta död- 
liga strider om de seduare. Parningen inträffar om våren, hos 
oss sa.nnolikt i April eller Maj, och efter omkring 4 veckors 
