237 
de öfre, då de tugga med kindtänderna, ocli att denna tuggning 
är förenad dels med verticala och dels med sidorörelser. Fos- 
sce articulares äro ej så beskaffade , att de göra dessa sednare 
rörelserna omöjliga. De gnagare , hvars kindtänder hafva trans- 
verselt knöliga kronor, livars knölar å öfre och undre kindtän- 
derna passa in mellan hvarandra, hindras följaktligen af dessa 
frän att skjuta underkäken fram och tillbaka, då kindtänderna 
äro vid tuggningen tryckta mot hvarandra. 
Mellan framtänderna och kindtänderna är en stor tandlös 
lucka, emedan hörntänderna saknas. Kindtändernas antal vexlar 
mellan 2 och 6 å hvardera sidan i någondera käken, men är 
oftast 3, 4 eller 5. Oeras kronor äro af omvexlaude beskaf- 
fenhet: stundom knöliga och stundom strecktecknade , och stun- 
dom i början knöliga, och efter afnötningen strecktecknade; och 
deras rötter äro än slutna och än öppa. Med afseende på kind- 
tändernas utveckling, äro, enligt G. Cuvier's och Rousseau's 
iakttagelser, ett stort antal gnagare, äfven med hänsyn till 
kindtänderna, endast monophyodonta; nemligen alla de, som å 
hvardera sidan i båda käkarne hafva 3:ne eller färre kindtänder, 
och således alla, som höra till mössdjurens familj (Muridce), 
jemte några andra. I allmänhet skulle man således kunna säga, 
att endast de kindtänder å hvardera sidan af båda käkarne, 
som sitta framom den 3:dje, räknade bakifrån, äro underkastade 
fällning (dentes prcemolares) ; de andra fällas icke, utan äro 
dentes molares. Enligt sednare uppgift af R. Owen ^) är dock 
åtminstone den lista kindtanden i båda käkarne underkastad 
ömsning, äfven hos de gnagare, som icke hafva flera än 2 eller 
3 kindtänder å hvardera sidan af dessa. 
Den starka utvecklingen af gnagtänderna och deras funktion 
är förbunden med vissa egendomligheter i benhufvudets bygg- 
nad, bland hvilka vi böra nämna mellankäksbenens betydliga 
storlek, och underkäkens form. Mellankäksbenen räcka med sin 
bakre och öfre del till pannbenet, och skilja de i allmänhet 
stora näsbenen fullkomligt från öfverkäksbenen. Ehuru denna 
karakter skiljer gnagarne från de flesta andra däggdjur, är den 
dock icke en uteslutande tillhörighet för dem. Vi träffa , såsom 
DE Blainville anmärker, samma förhållande t. ex. hos EIe2)has. 
Chiromys , Tarsius , Hdlicore , Rliytina och Manatus och stun- 
1) Anatoiny of Vevtebrates, vol. 111, pag. 300. -- 1868. 
