högar, som stundom synas till dels öfver vattnet. Det är isyn- 
nerhet under September och Oktober, sä länge vattnen äro öppna, 
som de äro mycket verksamma med insamlingen af detta för- 
råd. Det som de under vintern efterhand hemta derifrån äta 
de i sin hydda, och de afbarkado grenarne eller stockarne föras 
ut och läggas på hyddan eller dammen. Det är häraf tydligt, 
att de icke under vintern ligga i dvala, ehuru Green uppgifver, 
att de någon gång i Januari insomna i sådan. Deras betydliga 
fetma på hösten tyckes antyda någon benägenhet derför. Det 
är ock klart, att bäfvern endast kan lefva vid sådana gölar, som 
icke bottenfrysa. Alla transporter i strömmarne verkställas med 
strömmen , och derföre fällas alla träd , med hänseende till ström- 
mens lopp, ofvan hyddorna. När bäfrarne blifva lör talrika på 
något ställe, utvandra en del af dem, sannolikt de fullt utbil- 
dade ungarne i 3:dje året, när de lemna sina gamla hem, för 
att sjelfva bilda nya. Morgan uppgifver, att en sådan emigration 
hvarje år verkställes nedåt öfre Missuri. 
Hvad vi ofvan hafva anfört om bäfverns byggnader m. m. 
lemnar tillräckliga bevis på dess utmärkta intelligens. Man har 
någon gång uppgifvit, att bäfrarne, äfven om de såsom ungar 
fångas och domesticeras, aldrig bortlägga sitt vilda och skygga 
lynne. Enligt Morgan och Rob. Brown blifva de under sådana 
förhållanden lätt tama, och bortlägga all rädsla, men visa dock 
icke någon synnerlig läraktighet eller böjlighet; och de blifva 
dessutom i tamt tillstånd skadliga, derigenom att de icke kunna 
lägga bort sin benägenhet för att söndergnaga allt hvad de 
komma öfver. De synas derföre icke af naturen vara bestämda 
till husdjur åt menniskan. Yi vilja här återgifva en af R. Brown 
meddelad iakttagelse i detta afseende "Bäfvern blir lätt tam, 
och lär sig att äta alla vegetabiliska ämnen, men han fordrar 
vatten då och då. En, som man hade i Fort M'Leod-), blef 
blind ; men då han fick tillträde till vatten , tvättade han dermed 
sina ögon, och fick vanligen inom en timme sin syn igen. Han 
brukade samla timmermannens spånor tillhopa och bära dem 
till dörren. Om dörren var stängd, kastade han dem upp emot 
den, och gaf dem slutligen ett slag med sin svans, liksom om 
1) The Journal of tlie Linnean Society, vol. X, Zoology, pag. 370. 
- 1869. 
2) I Nordvestra Nord-Amerika. 
