397 
äro ungefär lika stora , och hafva kronan rhoraboidisk. Den l:sta 
kindtanden har ä kronan G knölar, af hvilka de 3:ne äro större, 
och de 3:ne äro helt små och föga märkbara. De andra kind- 
tänderna hafva i yttre kanten 3:ne, och i den inre D:o 2 — 3, 
och stundom 4 knölar, af hvilka 2 till 3 äro helt små. 
Ekorren är ett litet vackert och lifligt djur, som dels genom 
sitt utseende och dels genom sin stora gymnastiska skicklighet 
alltid åt åskådaren bereder en angenäm ögonfägnad. Han spelar 
en särdeles framstående röle , då det är frågan om att gifva ett 
behagligt afbrott uti den liflösa dysterheten uti våra nordiska 
barrskogar under senhösten och vintren. Man kan svårligen utan 
beundran se hans viga och säkra hopp från gren till gren, och 
från träd till träd, ofta i kronorna af de högsta träd, och hans 
snabba lopp såväl uppåt som nedåt trädens stammar. För dessa 
sina egenskaper torde han väl förtjena något skydd. Det ser 
emellertid ut, som han icke skulle hafva att befara någon ut- 
rotning, åtminstone för en lång tid ännu, emedan han, när de 
skoglösa slätterna och kala fjelltrakterna undantagas, är allmän 
öfver allt från det södra Skåne till Norska Finmarken. Uti 
Skandin. Fauna uppgifves, att han träffas "i en stor del af Fin- 
marken". Enligt L. L. L^sTADius förekommer han vid Kare- 
suando, i norra delen af Torneå Lappmark. För öfrigt före- 
kommer han i hela Europa söderut ända till Medelhafvet, och 
norrut så långt barrskogen sträcker sig; och, enligt Pallas, v. 
MiDDENDORFF och J. F. Brandt , i hcla Sibirien från Ural till 
^ Ochotska Hafvet, och från Altai norrut så långt högstammig 
skog växer. 
Ekorren tillhör egentligen skogstrakterna , men ett och annat 
individ förirrar sig icke sällan till trädgårdar och skogslundar på 
slättby ggderna och t. o. m. uti städerna. Han är ej skygg, och 
man kommer honom vanligen ganska nära innan han springer 
undan; men han döljer sig gerna på den frånvända sidan af 
träden. Märker han, att han är förföljd, så tager han ofta till 
flygten, och springer undan det fortaste han kan, äfven på längre 
afstånd. Man kan då få se honom springa ur det ena trädet 
och i det andra, träd efter träd så långt man kan se. Den 
skicklighet, med hvilken han kan hoppa från ett träd till ett 
annat, äfven om afståndet dem emellan är jemförelsevis stort 
1) Tidskrift för Jägare och Naturforskare, 1834, pag. 969. 
