399 
ofta se talrika sraåfoglar, isynnerhet mesar och bofinkar, församlacle 
omkring honom, och genom gälla och ilskna skrik tillkännagifva 
sin oro och sitt hat emot fienden till cleras familjeglädje. Man 
har ock stundom ertappat honom under det han varit sysselsatt med 
att verkställa dylika plundringar. Han samlar förråd dels för vintern 
och dels för andra behof af nötter, ollon m. m. och lägger detta, 
enligt hvad man uppgifvit, på flera ställen. Till skydd för dessa 
sina förråd och för sig sjelf och sina ungar bygger han vanligen 
flera täckta bon, bestående af mossa, löf och risqvistar, dels på 
träden uti klykor invid stammen, och dels inuti träden uti hål. 
Det händer äfven, att han dertill apterar gamla öfvergifna fogel- 
bon. Ekorren lefver i monogami. Han parar sig tidigt på våren, 
och sannolikt stundom redan i Februari. Vi hafva redan den 
24:de April här vid Upsala sett ungar af samma år, som varit 
halfvuxna. Dessa hafva således utan tvifvel varit 3—4 veckor 
gamla, d. v. s. födda åtminstone i början af April. Honan går 
säkerligen drägtig 5 å 6 veckor*); och efter denna beräkning 
skulle således parningen hafva inträffat i Februari. Stud. S. A. 
v. Post, som förskaffat oss dessa ungar, hade gjort åtskilliga 
iakttagelser öfver ekorren , och försäkrade , att den ynglar 2 å 3 
gånger under året. Den tidiga födseln af de nämnda ungarne 
— i början af April — antyder, att han måste yngla mera än en 
gång, och då man här i Upland, enligt S. Nilsson (Skand. Fauna) 
i September månad skjutit en drägtig ekorrhona, synes den 
nämnde sagesmannens uppgift , att han möjligen ynglar 3:ne gånger 
under året, hafva mycken sannolikhet för sig. Då han för sitt 
skinn (gråverk)>arit och är mycket förföljd^ skulle han sannolikt 
hafva varit utrotad, om han ej haft en särdeles stark förmåga 
att föröka sig. För detta tala äfven de ofvan anförda migrati- 
onerna. Honan föder, enligt uppgift, 3— 5 ungar hvarje gång. Enligt 
C. QuENSEL och C. U. EkstkOm lemnas dessa efter omkring en månad 
af föräldrarne, att sörja för sig sjelfva. Enligt S. Nilsson, skola 
de vistas hos föräldrarne ända till följande våren. Då de så 
fort blifva utvecklade, och ekorrarne utan tvifvel yngla mera än 
en gång om året, synes oss den förra uppgiften sannolikast-). 
1) C. U. Ekström (anf. st.) antager 4 å 5 veckors drägtighet. 
2) Man har stundom sett berättelser om huruledes ekorrungar blifvit 
diade af kattor (Öfvers. af K.Vet. Akad. Förh. 1845, pag. 13). Detta är ett 
liknande fenomen med det, då en glada legat ut och sedermera mSiUt höns- 
kycklingar (Zool. Garten, 1870, pag. 318). 
