420 
skiljaktig-heter i kroppsdelarnes proportioner dem emellan förefinnas. Då för 
dem inga karaktärer, grundade på tand- eller benbyggnaden , kunnat finnas, 
eller af de nämnde författarne blifvit framställde, återstodo endast olikhe- 
terna i färgteckningen att åberopa såsom grund för artskillnad. Då dessa i 
allmänhet endast i och för sig icke anses såsom tillfyllestgörande för att 
gmnda artskillnader, isynnerhet då det är frågan om former, som i detta 
afseende äro underkastade så betydande vexlingar både efter årstiderna, 
åldern och localerna, och till dels äfven könen, som nordharen — hvilket för- 
anledt Pallas att gifva honom artnamnet variabilis — var det från början 
med tvifvel på dessa formers betydelse af arter som vi under ett par år 
(1848 — 1850) gjorde iakttagelser öfver detta ämne, och kommo till det re- 
sultat , att de endast kunna betraktas såsom på klimatet beroende färgvarie- 
teter af en och samma art, Lepus timidus, LiNNÉ Vi hafva haft till- 
fälle att undersöka exemplar af Lepus horcalis NiLSS. från Skåne, från 
Norra Eyssland och Finmarken, och från Svenska Lappland, och vi hafva 
funnit ungefär lika stor skillnad mellan de Skånska och de andra nämnda 
exemplaren af denna form, som mellan den och Lepus canescens, NiLSS. 
C. J. SUNDEWALL yttrar (å anf. st.), att han icke förmärkt någon öfvergång 
mellan båda formerna. Vi hafva dock flera gånger haft tillfälle att under- 
söka gamla hanar af Lepus canescens, t. o. m. från Skåne, som genom sin 
mycket ljusa hvitaktiga vinterfärg på (ifre kroppssidan, och den mindre 
utbredningen af den svarta färgen på öronspetsarne närmat sig så mycket 
till den Skånska formen af Lep. horealis, att skillnaden dem emellan varit 
högst ringa. Liksom den Irländska formen (Lep. Mhernicus) af Lepus ti- 
midus Lin., enligt W. Thompson, icke under vintern blir hvit förr än vid 
högre ålder (8:de året), så får ej heller den form af samma art hos oss, som 
blifvit kallad Lep. canescens, förr än i en högre ålder, och sannolikt, enligt 
de iakttagelser vi haft tillfälle att göra , isynnerhet hanarne , i vinterdrägten 
den hvitaktiga färg, som närmar den till den typiske Lepus timidus LiN., 
eller Lep. horealis Nilss. Man finner för öfrigt, att de yngre af denna 
sednare formen i vinterdrägten , t. o. m. i mellersta Sverige genom sin 
mindre rena hvita färg pä ryggen, och den st<)rre utbredningen af den 
svarta färgen på öronspetsarne närma sig mycket till den vanliga formen af 
Lep. canescens. Den högnordiska formen af Z/ej). horealis i vinterdrägt afviker 
från den från mellersta och södra Sverige derigenom att dess hårfäll är finare 
och yfvigare, den hvita färgen renare, och ryggen saknande svarta stickel- 
hår, det svarta vid öronspetsarne ytterst litet, och den främre sidan af 
öronen helt hvit. Om man således framlägger bredvid hvarandra vinter- 
drägterna af alla färgformerna af Lepus timidus, neraligen l:o Lepus hiher- 
■ 1) Kongl. Vetensk. Akad:s Handl. för 1850 (tr. 1851) pag. 267-271. 
— Denna åsigt understödjes också i väsendtlig grad af den af B. LJUNGDAHL 
(Tidskr. för Jägare och Naturforskare 1834, p. 1075) i trakten af Ströms- 
holm i Vestmanland gjorda iakttagelsen, att i en och samma kull af ungar 
af en hona, som tillhört varieteten L. horealis, blifvit på senhösten anträf- 
fade dels sådana, som tillhört denna varietet, och dels sådana som tillhört 
varieteten L. canescens. 
