461 
från och med Indien till södra Persien , den 2:dra från Java och 
Sumatra, och den 3:dje från mellersta Asien och södra delarne 
af det norra D:o. 
Kattdjur förefinnas i ursprungligen vildt tillstånd i alla 
verldsdelar, med undantag af Australien och Oceanien. De före- 
komma både i varma och kalla länder, ehuru icke inom polcirk- 
larne. De älska företrädesvis skogs- och bergstrakter, och 
stundom de af gles skog och buskar bevuxna kanterna af öppna 
fält, stepper och öknar, samt ligga merendels dolda under da- 
garne, och äro i rörelse under nätterna, för att söka sitt rof. 
De bemäktiga sig detta i allmänhet icke med öppen jagt, utan 
genom list och öfverrumpling. De smyga sig eller krypa dolda 
så nära intill detsamma, att de med några få starka språng, 
eller ock med ett enda kunna kasta sig öfver och gripa det. 
Stundom ligga de i försåt på sådana ställen, der de veta, att 
de djur, som de vilja taga, komma för något visst ändamål på 
någon bestämd tid, t. ex. för att dricka eller äta. Genom en 
list, som är nästan lika stor som deras rofgirighet, kunna de på 
detta sätt bemäktiga sig såväl de snabbaste däggdjur som äfven 
foglar. De hafva härvid kraftiga redskap både uti sina spetsiga klor 
och sina skarpa tänder. Deras rof utgöras nästan uteslutande af 
varmblodiga och lefvande djur; och de större af dessa bita de 
merendels först i halsen, för att först dricka det ur halspuls- 
ådrorna utströmmande blodet. Sedermera förtära de köttiga och 
blodfulla delar. "Sedan de mättat sig, draga de sig tillbaka till 
ett gömställe, och falla der i en djup sömn tills hungern åter 
väcker dem. Eörfela de sitt rof, så förfölja de det icke vidare, 
utan vända skamflata tillbaka, och af bida i tysthet ett mer 
gynsamt tillfälle, eller ock smyga de sig kring och söka nytt 
rof. De äro för lata att använda ett uthållande skarpt lopp , såframt 
ej lifsfara tvingar dem dertill. Ägde de hundens förmåga af ut- 
hållande lopp, så skulle de utrota allt villebråd i skogarna; ty 
de ihjälrifva ofta långt mera än de kunna förtära, och låta det 
ligga orör dt" ^). Deras grymma mor di ska lynne är icke till- 
gängligt för sällskaplighet, och de lefva derföre vanligen i en- 
samhet, med undantag af fortplantningstiden, samt jaga meren- 
dels icke i sällskap. Den ene tåler ej rätt väl att den andre 
1) Skandin. Fauna, Däggdj. 2:dra uppl. pag. 109. 
