488 
pag. 185 förekommande jagtstatistiken blef under åren 1861— 18G5 
ingen varglo dödad inom nämnde län, då deremot inom Krono- 
bergs län under dessa år 5 sådane blifvit dödade. Under åren 
1850 — 1860 hade 15 vargloar blifvit dödade inom sistnämnde län, 
enligt den förstnämnda jagtstatistiken. Således tyckas dessa upp- 
gifter gifva vid handen , att vargloen i de södra delarne af Små- 
land under sednare tiden blifvit mera sällsynt. Samma jagsta- 
tistiska uppgifter utvisa äfven en minskning uti tillgången på 
vargloen i en del län i mellersta Sverige , der dessa djur äro talri- 
kare , t. ex. Östergötlands och Upsala län. Dessa uppgifter utvisa 
äfvenledes, att de under de sednare åren blifvit ganska fåtaliga 
inom Vesterbottens län , och att de ändå mera sällan erhållas inom 
Norrbottens län , der de hafva den nordliga gränsen för sin geo- 
grafiska utbredning. Oftast erhållas de numera, enligt nämnde 
uppgifter, inom Stockholms , Upsala, Westmanlands , Wermlands , 
Gefleborgs, Stora Kopparbergs, Westernorrlands och Jemtlands 
län, isynnerhet de fyra sistnämnda. De skola äfven för några 
år sedan hafva varit talrika i Dalsland. I Norge förekommer 
vargloen både söder och norr om Dovre Fjeld, men icke på de 
högre liggande Qelltrakterna. Dessutom förekommer den i Fin- 
land , och , enligt V. Fatio , på några få ställen i Schweitz , ehuru 
der mycket sällsynt, samt på Carpatherna, och enligt J. F. 
Beandt i hela Kyssland och Sibirien, österut till kusten af 
Ochotska Hafvet, och söderut till Bessarabien, Caucasien och 
Altai. — Den färgvariation som blifvit kallad kattlo, tyckes hos 
oss vara sällsyntare än de båda andra. 
Vargloen söker vilda , täta och i allmänhet bergiga skogar, 
på sådana ställen, hvarest i närheten finnes god tillgång på 
harar, orrar och tjädrar, eller ock får och getter. Den trakt, 
inom hvilken han jagar, är enligt C. U. Ekström ^) icke särdeles 
stor, och han lemnar den icke förr än han der utrotat de djur, 
som tjena honom till rof. Under deras vandringar åtföljas, enligt 
nämnde författare, "vanligen paret, hane och hona, och någon 
gång hona med ungar. Om så händer, att någon af sällskapet 
blir skjuten, eller på annat sätt omkommer, hålla sig de efter- 
lefvande länge inom den trakt, der den saknade stupat. Under 
löptiden sträcker hanen visserligen vidare omkring ; men då denna 
tid är förbi, återgår han vanligen till den trakt, der han är 
1) Tidskrift för jägare och naturforskare 1834, pag. 778. 
