5U 
kortare och tjockare än hos hermelinen, och det förra är 
mera böjdt 
Tänderna likna i det allra närmaste dem af hermelinen. 
Den 3:dje mellantanden i underkäken är mera konisk, med främ- 
sta och bakersta afsatserna nästan omärkliga. 
Illern är i anseende till sin geografiska utbredning inom 
Sverige mera sydlig än de nästföregående arterna. För Linné 
var han endast känd såsom Skånsk. Enligt hvad som uppgifves 
i Skandinavisk Fauna, och enligt hvad vi sjelfve erfarit är han 
ingalunda sällsynt i Skåne, och förekommer derstädes både på 
slätterna och i skogstrakterna. Uti Blekinge hafva vi sjelfve 
anträffat den. A. J. Ketzius uppgifver, att han förekommer 
sällsynt i Småland. De offentliggjorda uppgifterna af Lands- 
höfdinge-Embetet i .Jönköpings län öfver inom länet 1859—1860 
dödade rofdjur upptaga bland dessa 2:ne illrar. Detta utvisar, 
att illern derstädes förekommer, men det tyckes också ådaga- 
lägga, att han der icke är talrik. Uti Linnés Westgöta Resa, 
pag. 97 omnämnes, att illern förekommer i Westergötland. 
Uti beskrifningen öfver Åhs och Wedens härader af Elfsborgs 
län, af C. J. Ljungström, (18G5) uppgifves pag. 22, att illern 
är talrikare än mården inom dessa härader. C. R. Sundström 
uppgifver, att illern "omnämnes från Skagerhults socken" i Ne- 
rike , men förmodar, att denna uppgift grundar sig på ett miss- 
tag. C. P. Thunberg (å ofvan anf. st.) uppgifver, att han er- 
hållit den från Wermland. Derstädes måste han emellertid vara 
sällsynt, emedan Medic. Studer. K. Linroth, enligt benägen 
uppgift till oss , icke iakttagit den derstädes. I trakten af Up- 
sala vid Läby träsk hafva vi sjelfve en gång under vintern 
sett spår af den i snön, och af en buntmakare härstädes hafva 
vi erhållit den uppgiften, att han en gång erhållit den från 
trakten af Upsala. Den är emellertid icke upptagen uti den af 
J. A. Mesch^) öfver däggdjur, foglar och amphibier i Upsala- 
trakten lemnade förteckning. Vi se af dessa iakttagelser och 
uppgifter, att illern förekommer från Skåne till mellersta de- 
1) Den kortare och gröfre formen af extremiteterna, det nästan rhom- 
boidiska skulderbladet, och de större klorna å de främre extremiteterna 
antyda en tendens till de gräfvande vessledjuren, eller underfamiljen Melina. 
2) Bidrag till kännedomen af Örebro läns Vertebratfauna , pag. 5. 
3) Upsalatrakteus Fauna; Öfversigt af Kongl. Vetensk. Akad:s Förh. 
1844 (tr. 1845), pag. 84. 
