533 
jagtbanan mycket skadligt djur, så mj^cket mera, som han för- 
följer sitt rof både på marken och i träden. Den ofvannämnde 
tame mården åt äfven grodor, men icke paddor. Liksom räfven 
förtär han stundom större skalbaggar och andra insekter. Det 
skall någon gång hända, att han i fångenskapen dödar och upp- 
äter mindre och yngre individer af sin egen art. — Fångad så- 
som ung blir skogsmården vid ändamålsenlig behandling mycket 
tam. Den, som vi, enligt ofvan, hade i fångenskap, och som 
var en hane , var så tam , att han sprang upp på ryggen på den , 
som gaf honom mat, samt visade denna sin vårdarinna en tyd- 
lig tillgifvenhet. Han erhöll friheten ett par gånger derigenom 
att den jernkedja, hvarmed han var bunden, brast. Första gån- 
gen lät han återtaga sig utan svårighet; men andra gången, då 
han fick tillfälle att taga tamhöns och mätta sig med deras 
varma blod, återfick han sin ursprungliga vildhet, och kunde 
sedermera icke återtagas lefvande, ehuru han stannade qvar i 
gårdarne i byen, der han under dagarne undangömde sig på 
höskullar o. d, ställen, och under nätterna gjorde besök i höns- 
husen. Uti "Archiv fiir Naturgeschichte" ^) omtalas en skogs- 
mård, som blef fångad såsom helt ung, samt blef mycket tam, 
nästan som en hund, och dervid ådagalade ganska stor slughet. 
Han gick fritt omkring i boningsrummen, utan att göra någon 
något förnär, och lekte med en dansk dogg , på hvars rygg han 
ofta sprang upp och red långa stycken, liksom en apa. Han 
åtföljde sin egare på dennes spatserturer, och lade vid dessa till- 
fällen band på sin naturliga böjelse att klättra i träden. Om 
han någon gång klättrade upp i ett träd , så lemnade han detta 
strax, då han märkte, att hans egare aflägsnade sig derifrån, 
och ilade efter denne. Han höll sig alltid i dennes närmaste 
grannskap. Då hans egare var frånvarande från hemmet, tog 
mården ingen föda till sig på hela dagarne, och visade sin fröjd 
vid hans återkomst genom glädjesprång och smekningar. Vin 
drack han mycket gerna , och ådrog sig slutligen sin död genom 
intagningen af en för stor qvantitet deraf. 
Skogsmårdens parningstid inträffar i början af Februari, 
enligt hvad som anföres i Svensk Zoologi, och i Februari, enligt 
Skandinavisk Fauna, och enligt förstnämnde ställe går honan 
1) Herausgeg. von A. F. A. Wiegmann, 5:er Jahrg. l:er Bd. pag. 251. 
— 1839. 
