gång, då tillfälle dertill erbjuder sig, många flera djur, än han 
då kan förtära, eller med andra ord så många han kan få tag uti. 
Då han träffar på en färskock, dödar han det ena fåret efter 
det andra, och ganska få undslippa med lifvet *). Enligt hvad 
vi hört renjägare i Norge berätta, brukar han beraäktiga sig 
vildrenen på det sättet, att han lägger sig i försåt för den på 
ett upphöjdt ställe, och då den kommer honom tillräckligt nära, 
kastar han sig på dess rygg, och fattar tag uti den ungefär 
på samma sätt som det, hvilket hermelinen, enligt hvad vi of- 
van anfört, använder för att döda bruna råttan, samt biter den 
i nacken tills den störtar. Ungefär detsamma berättas äfven af 
S. Nilsson, A. E. Brehm och C. G. H. Af tamrenarne dödar 
han oftast kalfvar och sådane renar, som till följe af någon 
åkomma eller af någon annan orsak kommit att blifva skilda 
från hjorden och väktarne. Af andra husdjur äro får och getter, 
enligt hvad vi redan yttrat, de som isynnerhet äro utsatte för 
hans anfall , och det händer att han dervid t. o. m. gör besök i 
fårhusen. Enligt L. L^stadius 2) lefver han under sommaren 
mest af fisk, fogel och möss. Denne författare hade en gång, 
5 mil ofvanför Karesuando, påträffat 4 halfvuxna jerfungar, 
som lågo pä stenar midt i en fors och fiskade harr (Thymallus 
vulgaris). Jerfven är utan tvifvel äfven skicklig simmare. 
Derför tala hans temligen stora simhinnor. Under vintern och 
våren ströfvar han vidt omkring efter rof, men han skall dock, 
enligt C. G. H. , esomoftast återkomma till en viss trakt, der 
han har sitt hufvudqvarter. Han gör då stundom besök i Lap- 
parnes visthus {stabur), för att förtära der förvarade köttvaror. 
Dessa visthus äro, enligt L. L^stadius, "små bodar, uppbyggde 
af bräder på en 3 å 4 alnars hög stolpe." Såsom ett glupskt 
rofdjur har han utan tvifvel stark matlust, och frossar mycket, 
då han lyckats bemäktiga sig ett större rof, men de berättel- 
ser, som man stundom meddelat om hans omåttliga appetit , äro 
säkerligen öfverdrifna, och det är antagligt, att han i detta af- 
seende ingalunda öfverträffar vargen. De starka och tjocka rof- 
tänderna, liknande dem hos hysenorna, antyda, att han har 
stor förmåga att sönderbita benen å större rof. Han förtär en- 
dast friskt kött, men stundom af sådana djur, som han icke 
sjelf dödat. Enligt S. Nilsson (Skand. Fauna) händer det någon 
1) Hr Jon. Ekström , Tidskr. för Jäg. och Naturforsk. 1832 , pag. 283. 
2) Ibm, pag. 282. 
