594 
den i detta afseende inom Sverige erhållna erfarenheten berät- 
tigar till antagandet af en sådan kulmination. Collett tror sig 
snarast böra söka orsaken till detta vargens försvinnande "i nå- 
gon vidt härjande farsot, hvilken varit i stånd att öfver stora 
landsträckor förgöra den, nära nog intill sista individen." Vi 
vilja väl icke bestrida möjligheten af en sådan farsot bland 
vargarne; men vi få dock säga, att den förefaller oss föga 
sannolik. För det första synes det vara underligt, om en sådan 
farsot skulle kunna fortfara att härja i många år efter hvarandra, 
och så småningom gradvis förorsaka vargens utrotande; och för 
det andra synes det äfven mindre antagligt, att den skulle kunna 
hafva varit af så vidsträckt utbredning, att den sträckt sig till 
hela Sverige och Norge, med undantag af deras nordligaste 
trakter. Det synes oss deremot mera antagligt , att vargens för- 
svinnande, åtminstone under den sista tiden, bör sökas i den 
förföljelse och utrotning å menniskans sida, för hvilken han den 
sednare tiden varit utsatt, då man dertill begagnat mycket kraf- 
tigare medel, än någonsin förut, nemligen åtel förgiftad med 
ett starkt och hastigt dödande gift (strychnin) , hvars verkningar 
kunnat sträcka sig till flera än en generation, d. v. s. att den 
derigenom först dödade kunnat blifva uppäten af en annan, som 
derefter i sin tur genom giftets fortfarande verkan äfven blifvit 
dödens rof, och så vidare^). Utan tvifvel har den stigande kul- 
turen, och den tilltagande anläggningen af nybyggen i ödemar- 
kerna, och till följe deraf förökningen af jägarnes antal äfven 
någon del deri. Är det sålunda, såsom vi förmoda, förgiftning 
med strychnin som , åtminstone till största delen , föranledt var- 
gens försvinnande hos oss på orter, der han för icke länge sedan 
ganska ofta visat sig, så hafva vi icke framdeles att befara nå- 
gon ny blifvande vargperiod, utan kunna snarare få hoppas, att 
den tid skall inträffa, då vargen i mellersta och södra delarne 
af landet blifvit totalt utrotad, liksom i Danmark, England, 
Skottland och Irland. I Skottland dödades den siste vargen 
mellan 1690 och 1700"0, i Irland 1710^), i England sannolikt 
omkring 300 år tidigare än i Skottland. I Danmark har den 
längst bibehållit sig i Jutland, der det sista paret sköts 1772 
1) Se Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr. 5:te årg. (1867), pag. 146, 2:dra noten. 
2) Sv. Jäg.förb:s Nya Tidskr., 2:dra årg., pag. 253. 
3) Lord Clebmont: A Guide to the Quadrupeds and Reptiles of Eu- 
ropé, pag. 60. 
