597 
strax livar och en för sig. Detta omtalas redan i "Svensk Zoo- 
logi." Det vittnar dels om slughet och dels om skygghet. Var- 
gens spår, som äro stora som de af en stor hund, äro mera 
långsträckta än dennes. De äro merendels ställde i en rät linia, 
liksom räfvens ; och detta naturligtvis då hans lopp är en lidande 
traf. Under starkt språng sättas spåren annorlunda, ehuru äfven 
då ungefär på samma sätt som räfvens under enahanda språng. 
Till följe af sin storlek och betydliga styrka har vargen starkt 
lidande och uthålligt språng, och om öfverrumpling misslyckas, 
söker han merendels genom förföljande att upphinna sitt rof» 
De jaga merendels flera i sällskap, och ådagalägga stundom 
derunder, när det är frågan om att taga ett starksprunget djur, 
en icke obetydlig grad af list, i det en del af dem på sidovägar 
söka att genskjuta det. Vargen är så stark , att han med lätthet 
springer med ett får i gapet, sedan han först kastat det öfver 
nacken. 
Vargen är näst björnen vårt största rofdjur, samt gör i all- 
mänhet mera skada än denne , och synes derföre med. skäl kunna 
betraktas såsom det skadligaste af dem alla. Ehuru icke fullt 
så blodtörstig som vargloen, är hans roflystnad dock jemförlig 
med dennes, och hans betydliga storlek gör, att hans till ord- 
språk blifna hunger är svår att mätta. Då vargarne vanligen 
äro flera i sällskap, såsom redan är nämndt, så är det tydligt 
att den skada, de anställa, är desto större. De äro eljest mer- 
endels' skygga och fega, men dels hungern och dels förlitandet 
på hvarandras bistånd göra dem modiga och djerfva, och de 
anfalla då äfven större djur, såsom nötkreatur, hästar, elgar, 
hjortar m. fl., ja stundom äfven menniskor, isynnerhet minder- 
årige, Den störste och starkaste vargen i sällskapet gör vanligen 
första anfallet genom att med ett starkt språng bita sig fast vid 
strupen på sitt rof. Om detta har tillräcklig styrka att springa 
undan med honom, blir han hängande i strupen tills det störtar 
af blodförlust och matthet. Man har åtskilliga gånger sett elgar 
springande med en varg hängande vid deras strupe, men också 
har man snart funnit dessa elgar stupade. På djup snö med 
skare ertappar vargen lätt dylika rof. Man har t. o. m. exempel 
på att flere vargar i sällskap öfverväldigat sjelfve björnen i). 
Då vargens mordlust är ännu större än hans hunger, dödar han, 
då tillfälle dertill erbjuder sig , så mycket han kan komma öfver, 
1) Tidskr. för Jägare och Naturforskare, 1833, pag. 548. 
