608 
vis, då han icke varit i starkt språng, i en rät linia, och ofta 
har den släpande svansändan lemnat märken efter sig. Han 
äger icke någon synnerlig förmåga att klättra, men det har 
dock stundom händt, att han klättrat högt upp i sådana träd, 
som haft god tillgång på grenar, och hvars stam haft en lutande 
ställning. Hans vanliga läte är ett hest och kort tjut, eller stundom 
ett kortare skällande , som slutas med ett längre tjut. Detta läte 
låter han höra under ruskiga höstnätter, och för öfrigt vanligen 
endast under aftnarne och nätterna under parningstiden , eller då 
han lockar sina ungar till sig. Dessutom morrar han, och gifver 
ifrån sig ett egendomligt starkt fräsande eller harklande ljud. 
Blesserad kan han stundom låta höra höga klagoskri. Han är 
mycket seglifvad, och det har ofta händt att han qvicknat till, 
och till jägarens öfverraskning. sprungit sin väg, sedan han, fångad 
eller efter en svår blessur, några minuter legat såsom död. Hans 
slughet gör, att det ej är lätt att öfverlista honom med utlagda 
fångstmedel, men samma medel, som, enligt hvad ofvan blifvit 
anfördt, synes hafva haft en så förstörande verkan på vargen, 
har äfven befunnits kunna mäktigt bidraga till räfvens utrot- 
ning, då det med behörig försigtighet och god urskillning an- 
vändes. Härvid är dock den fördelen på räfvens sida, att han 
vanligen, då han icke är i löptiden eller har ungar hos sig, 
ströfvar ensam omkring, eller ock endast ett par i sällskap. 
Bland de fångstredskap, som emot honom användas, intager 
räfsaxen ett framstående rum , men det händer stundom , då han 
i denna sax fastnat med ena foten, att han af biter denne, för 
att komma lös. 
Fångad såsom ung blir räfven tam, ehuru ej pålitlig. Han 
har svårt för att lägga bort sitt gamla r of begär, då han kom- 
mer i beröring med de be^ädrade husdjuren. Han är dessutom 
mindre behaglig, till följe af den fräna lukt, som afsöndringen 
från hans analkörtlar sprider omkring honom. Med hunden for- 
merar han i fångenskapen ofta god vänskap, och vid sådana 
tillfällen händer det stundom att han parar sig med hunden, 
ehuru denna parning, enligt vår egen och äfven A. E. Holm- 
grens ^) iakkttagelse , blifvit fruktlös. En fruktbar parning mel- 
lan hund och räf anföres emellertid i Skandinavisk Fauna 2). 
1) Skandin. Däggdjur, pag. 156. 
2) Däggdjuren, 2:dra uppl., pag. 256. 
