632 
heder och värdighet af våra nordiska skogars drott eller konung. 
Björnen ådagalägger ofta en betydlig grad af klokhet. Då en 
björnhona med sina ungar blir öfverraskad, är vanligen hennes 
första göra att drifva ungarne upp i närmaste träd, hvarefter 
hon anfaller den som ofredat henne. Större djur, såsom nöt- 
kreatur och hästar, anfaller björnen merendels gående endast på 
bakfötterna, och slår dem till marken med någon af sina fram- 
fötter. Stundom håller han dem fast med ramarne öfver man- 
ken, och följer med deras lopp till dess han kommer till något 
träd, då han med den ena ramen fattar i detta, och med det- 
samma rycker sitt offer omkull med den andra D:o (Herm. Falk). 
Det händer någon gång att en modig tjur eller oxe genomborrar 
honom med sina horn, och dödar honom innan han hinner slå 
till med någon af sina ramar. En dylik händelse , som inträffade 
nära Trondhjem i Norge, har nyligen blifvit omförmäld i tid- 
ningarne. Menniskan anfaller han icke ofta i upprätt ställning , 
och han brukar ej slå henne med sina ramar, utan griper och 
kramar henne med dem, och använder för öfrigt sina fruktans- 
värda tänder, samt skalperar henne dervid icke sällan. Det är 
sannolikt fruktan för menniskans öfverlägsenhet, som förorsakar 
detta olika sätt att anfalla henne. Enligt H. Falk, kan björnen 
gående på bakfötterna uti en sank myr bära en ko i framföt- 
terna, och det händer, enligt densamme, ej sällan, att då han 
genom taket brutit sig in uti något mindre ladugårdshus och 
derstädes dödat något nötkreatur, han tager detta ostyckadt med 
sig genom taköppningen. 
Björnens roflystnad är mycket olika. En del björnar till- 
bringa hela sitt lif utan att anfalla husdjuren, om än dessa beta 
i deras grannskap, och dessa björnar lefva för det mesta af 
vegetabilier, samt för öfrigt af myror, humlebon o. d. Detta 
är hos oss isynnerhet förhällandet med de björnar, som hålla sig 
i de mera aflägsna fjälltrakterna. I Norge händer det t. ex. 
sällan, att de björnar, som förekomma i grannskapet af sätrarne 
på fjellen, göra någon skada å de getter eller nötkreatur, som 
äro på sommarbete vid dessa. Farligare skola de vara, som 
förekomma i dalarne och pä de nedre sluttningarne af bergen, 
isynnerhet om de någon gång fått smaka kött. Sedan de gjort 
detta , blifva de merendels mycket rofgiriga , och på samma gång 
mera ilskna och farliga för menniskan. Helt unga björnar lefva 
uteslutande af vegetabilier och myror, såvida deras moder icke 
slagit något större djur, och derigeuom skaffat dem tillgång till 
