666 
synes ungen hafva än den fullvuxne hvalrossen , då hos den förre 
kroppen ännu icke är så tjock och tung, och extremiteterna der- 
före lättare kunna bära den. R. Brown har å en i fångenskap 
varande ung hvalross beräknat, att den kunde röra sig 
engelska mil i timman. Wolff har lemnat en god teckning 
öfver en unge, framställande dess sätt att röra sig pä land'). 
I vattnet rör hvalrossen sig deremot med snabbhet, liksom de 
andra själdjuren. Han aflägsnar sig i allmänhet icke långt från 
vattnet, antingen han uppstiger på isen eller på stranden, ehuru 
han under hösten stundom stannar flera veckor i land. Då han 
uppklättrar på isen, skall han, enligt äldre uppgifter, hugga 
tag i den med sina långa betar, för att dymedelst hjelpa sig 
upp. Detta förnekas dock af Malmgeen, som helt och hållet be- 
strider, att betarne vid något tillfälle göra tjenst såsom fort- 
skaffningsmedel. 
De äro sällskapliga djur, som merendels hålla sig i större 
eller mindre flockar. Honor med små, nyfödda ungar hålla sig 
ensamma med dessa, tills de blifva något äldre, då äfven de 
slå sig till flockarne. De äro mera modige än de fleste andre 
själdjuren, och äldre hanar sätta sig ofta till motvärn, då de 
anfallas. Honor med unge försvara den, och anfalla med ra- 
seri, om ungen blifvit angripen. Någon gång har det händt, att 
hvalrossarne anfallit och med sina långa betar sönderhuggit bå- 
ten för de sjömän, som närmat sig dem, utan att hafva ofredat 
dem. Då de ligga uppe på något isstycke eller på stranden, 
bruka de merendels iakttaga den försigtigheten , att en af 
sällskapet håller vakt. Deras sömn är tung och snarkande. 
Stundom träff'as de sofvande i vattnet, med hufvudet eller der- 
jemte en del af ryggen öfver vattnet, och öfverrumplas lätt i 
denna ställning. Deras läte är högt och råmande. De äro arg- 
sinta, och slås stundom med hvarandra, så att ett klapprande 
ljud från betarne höres. De besitta en icke obetydlig grad af in- 
telligens, och fångade ungar liafva visat prof af ganska mycken 
tamhet och läraktighet. Enligt Malmgkens iakttagelser-), ut- 
göres hvalrossens föda förnämligast af mnsslor (My a trtmcata och 
Saxicava rugosa), samt en del andra hafsdjur, som jemte mus- 
slorna bruka hålla sig i leran på hafsbottnen, och till dessa 
djurs uppgräfvande använder hvalrossen sina långa betar. Han 
skall således icke förtära några Fucaceer, såsom man förut upp- 
1) Zoological Sketches, vol. I, pl. 18. 
2) Öfvers. af K. Vet. Akad:s Förh. 1863, pag. 131. 
