718 
uppsöka is. Sedan denne under sommaren försvunnit i de nordligare 
delarne af Bottniska Viken , återkomma gråsjälarne till sina gamle 
platser. De skola företrädesvis uppehålla sig på sådane ställen, 
hvarest är godt om strömming, livilken utgör en hufvudsaklig del af 
deras föda. Under början af vintren, då hafsisen börjar bildas, 
hålla de sig vid denne , och då istäcket hunnit utbreda sig mera 
vidsträckt öfver hafvet, tillreda de åt sig, med tillhjelp af sin 
varma andedrägt, andhål å isen. Dessa hafva en konisk form, 
äro vid mynningen å öfre ytan af isen så små, att man genom 
dem nätt och jemnt kan nedsticka ett par fingrar, men nedåt 
så stora, att själarne beqvämligen kunna sticka upp hufvudöt uti 
dem. Uti Roslagens skärgård kallas dessa andhål noshliser, enligt 
hvad vi redan ofvan uppgifvit (pag. 649). Jemte dessa tillreda 
de åt sig större hål, genom hvilka de kunna uppstiga på isen, 
och som, enligt hvad vi äfvenledes ofvan uppgifvit, i nämnde 
trakt kallas hnmnar. Dessa äro stundom alldeles runda, samt 
hafva rispor och märken efter klor och tänder, och på kanterna 
af dem träffas under härfällningstiden , i slutet af April och början 
af Maj en stor mängd afnött hår (E. O. Alm). Cneiff uppgifver, 
att hårfällningen för de gamle inträffar i slutet af Mars ("Vårfru- 
dags-tiden"). Sedan gråsjälen under viutrens början åt sig utsett 
ett visst isfält, håller den sig allt framgent vid detta, och om 
det efter isens rubbning kommer i drift, utan att sönderbrytas 
allt för mycket, följer gråsjälen med. Massor af gråsjälar kunna 
under slutet af vintren på detta sätt med drifisen komma till 
trakter, som äro långt aflägsna från dem, der de förut under 
vintren uppehållit sig; och när den så kallade hafsisen närmar 
sig skärgårdarne under nämnde tid med större sammanhängande 
isfält, få själskyttarne vanligen tillfälle att göra en rik fångst. 
E. O. Alm såg en gång omkring 300 gråsjälar församlade vid 
en öppning i isen, som var så stor, att han der kunde ro fram 
en båt. Gråsjälen (de äldre) håller sig merendels långt ute till 
hafs, dels i öppna hafvet och dels vid de yttersta och lägsta 
skären, och denna omständighet förskaffar honom vid våra kuster 
ofta benämningen af Hafs själ. Han (den äldre hanen) kallas 
äfven ibland Ståt- Själ i Roslagen. Den hvite eller hvitgule 
ungen kallas vid östra kusten af mellersta Sverige Ktd, och 
stundom, enligt Sam. Ödman, SjältoJc, till följe af dess dumhet 
att icke fly undan i vattnet. Stundom förekomma de i mängd 
vid skären , samt slås med hvarandra om platsarue på desamma, 
